![az elveszett boldogsg](/images/stories/az%20elveszett%20boldogsg.jpg)
The Continuum-Concept
In Search of Happiness Lost (Alfred A. Knopf, Inc., New York, 1977)
Fordította Barta Judit
Tartalom
Néhány gondolat az új kiadáshoz 2
Hogyan változott meg gyökeresen a gondolkodásom? 8
A kontinuum-elv 18
Az élet kezdete 22
A felnövés 47
Létfontosságú tapasztalatoktól megfosztva 65
A társadalom 80
A kontinuum-elvek visszaültetése a gyakorlatba 87
Hogyan változott meg
gyökeresen a gondolkodásom?
Ez a könyv egy elvet igyekszik bemutatni, nem pedig egy történetet elmesélni, mégis hasznos
lehet, ha röviden elmesélem a saját történetem, s ezen keresztül azt, hogy mi készítette elő a
talajt, amelyben az elv megfogant. Talán segít megmagyarázni, hogyan és miért távolodtak el
a nézeteim olyan messzire azokétól a huszadik századi amerikaiakétól, akik közt felnőttem.
A dél-amerikai dzsungelbe nem úgy mentem, hogy már a fejemben volt a kész elv, amelynek
bizonyítása célom volt. Kizárólag az indiánok iránti kíváncsiság hajtott, illetve egyfajta
homályos megérzés, hogy valami fontos tudásra lelhetek ott. Első európai utamon, Firenzében
két olasz meghívott, hogy menjek velük gyémántot bányászni Venezuelába, az Orinoco
mellékágának, a Caroni-folyónak a környékére. A meghívás az utolsó pillanatban jött, így
mindössze húsz percem volt arra, hogy eldöntsem: visszasprintelek a szállodámba,
összecsomagolok és kiszáguldok az állomásra, majd felugróm a peronról épp kizötyögő
vonatra.
Az egész nagyon izgalmas volt, aztán inkább ijesztő, amikor kissé lehiggadtam, és
körülnéztem bőröndökkel zsúfolt vonatfülkénkben, ahová bevilágított a poros ablakon
beszűrődő fény, én pedig ráébredtem, hogy tényleg egy igazi dzsungel felé tartok.
Időm sem volt, hogy sorba vegyem az indokokat, amelyek az utazás mellett szóltak, de a
döntésem azonnali volt és biztos. Nem a gyémánt gondolata volt ellenállhatatlan, bár tény,
hogy akkoriban ezerszer vonzóbb perspektíva volt egy trópusi folyóágyban keresni a
szerencsémet, mint bármely egyéb munka, ami eszembe jutott. Valójában a dzsungel szó
babonázott meg, talán egy gyermekkori emlékem miatt.
Nyolcéves lehettem, és akkor nagyon jelentőségteljesnek tűnt az élmény. Ma is értékes
tapasztalatként gondolok rá, de mint a legtöbb ilyen megvilágosodást nyújtó pillanat, ez is épp
csak felvillantotta egyfajta rend létét, anélkül, hogy feltárta volna a rend logikáját vagy azt,
hogy miképpen lehetne megőrizni e rend képét a mindennapi élet kuszaságában. A
legkiábrándítóbb azonban az volt, hogy hiába tudtam, hogy megpillantottam a tünékeny
igazságot, mindez semmit vagy szinte semmit sem ért a tekintetben, hogy kivezessen a
kuszaságból. A rövid látomás túl törékeny volt ahhoz, hogy túlélje a kirándulást, és
átültethessem a gyakorlatba. S bár akkor alulmaradt összes hétköznapi motivációmmal, még
inkább pedig a szokás hatalmával szemben, talán mégis említésre érdemes, mivel felsejlett
benne annak a (jobb szó híján) helyességnek az érzete, amelynek kereséséről ez a könyv szól.
Az eset egy maine-i természetjáró túrán történt, egy nyári tábor alkalmával. Egy erdőben
jártunk, én voltam az utolsó a sorban. Lemaradtam egy kicsit, ezért siettem, hogy utolérjem a
csapatot, amikor a fák között megláttam egy tisztást. A túlsó oldalán volt egy hatalmas
fenyőfa, a közepén meg egy bucka, amelyet fényes, szinte világító zöld moha borított. A
délutáni nap sugarai csíkokat rajzoltak az erdő kékesfekete és zöld hátterére. Az ég boltíve
tökéletes kék volt. Az egész képből egyfajta varázslatos teljesség áradt, valahogy minden a
helyén volt. Éreztem, hogy meg kell állnom.
Elindultam a tisztás felé, és puhán, mintha egy mágikus vagy szent helyre lépnék,
belépdeltem a közepére. Leültem, majd lefeküdtem, arccal a friss mohára dőlve. „Ez az!"-
gondoltam, és éreztem, hogy a szorongás, ami állandóan jelen volt az életemben, egyszeriben
lepereg rólam. Itt végre minden úgy van, ahogy lennie kell. Minden a helyén - a fa, a talaj, a
szikla, a moha. Ősszel is olyan lenne, amilyennek lennie kell, és télen, a hó alatt is tökéletes
lenne téliességében. Aztán eljönne újra a tavasz, és egyik csodából bontakozna ki a másik,
minden újabb csoda a maga ütemében, egyes dolgok elhalnának, míg mások első tavaszukkal
sarjadnának, de mind egyenlő és tökéletes helyénvalóságban.
Úgy éreztem, hogy végre felfedeznem a dolgok hiányzó centrumát, a helyesség kulcsát, hogy
bele kell kapaszkodnom ebbe a tudásba, ami oly tisztán mutatkozott meg itt. Kísértésbe
estem, hogy magammal vigyek egy kis mohadarabot emlékül, de egy, az akkori koromhoz
képest felnőtt gondolat megakadályozott ebben. Belém nyilallt, hogy ha egy moha-amulettet
dédelgetek, akkor lehet, hogy elvesztem az igazi kincset: hogy ha csak addig érzem
biztonságban a látomást, amíg megvan a moha, akkor egy nap arra ébredhetek, hogy nincs
egyebem, mint egy maroknyi elszáradt növény.
Így aztán nem vittem el semmit, de megígértem magamnak, hogy minden este elalvás előtt
felidézem magamban a Tisztást, s így soha nem távolodom el kiegyensúlyozó erejétől. Már
nyolcévesen tudtam, hogy az az értékzavar, amelyet a szüleim, a tanáraim, a többi gyerek, az
óvónők, a táborvezetők és mások keltettek bennem, később csak egyre rosszabb lesz. Az évek
múlásával csak még bonyolultabbá válik minden, és még inkább elbizonytalanodom azzal
kapcsolatban, hogy mi helyes és mi helytelen, mi kívánatos, és mi nemkívánatos. Eleget
tapasztaltam ahhoz, hogy ezt tudjam. Ám ha képes vagyok megőrizni a Tisztást, akkor
sohasem bizonytalanodom el, gondoltam.
Aznap este a tábori ágyban felidéztem a Tisztást, és elöntött a hála. Újra megfogadtam, hogy
megőrzöm ezt a látomást. Aztán éveken át minden este ugyanolyan erősen láttam magam előtt
a dombot, a fenyőt, a fényt, a teljességet.
Később azonban, ahogy teltek-múltak az évek, gyakran kaptam magam azon, hogy napokig
vagy akár hetekig is elfeledkeztem a Tisztásról. Próbáltam újra átélni az üdvözülés érzését,
ami korábban a látomásommal együtt járt. De a világom egyre tágult. Az óvodás jókislány-
rosszkislány értékharc helyét fokozatosan átvette egy új értékrendszer-ütközés: a kultúra
általam vallott értékei szemben a családom értékrendjével. Ebből aztán egyfajta keverék lett:
viktoriánus erények és udvariaskodások, erős individualista beidegződések, illetve a liberális
nézetek és művészi képességek iránti fogékonyság. Mindenekfelett pedig a ragyogó és eredeti
elme iránti nagy megbecsülés, amit egyébként anyám is magáénak mondhatott.
15 éves lehettem, amikor rájöttem tompult szomorúsággal (mivel már nem emlékeztem, hogy
mit is gyászolok), hogy a Tisztás jelentése elveszett számomra. Tökéletesen fel tudtam még
idézni az erdei jelenetet, ám a jelentősége, mint ahogy tartottam is ettől annak idején, amikor
lemondtam arról, hogy elvigyek magammal egy kis mohadarabot emlék gyanánt,
elhalványult. A Tisztásról alkotott mentális képemből csak egy üres amulett lett.
Sokáig a nagymamámmal laktam, és amikor meghalt, úgy döntöttem, elmegyek Európába, bár
még nem fejeztem be az egyetemet. Gondolataimat elhomályosította a gyász, de mivel
anyámhoz nem akartam fordulni, a ugyanis mindig az én megbántódásommal végződött, úgy
éreztem, meg kell tennem azt az óriási lépést, hogy a saját lábamra állok. Hidegen hagyott
minden olyan cél, ami addig a szemem előtt lebegett - továbbtanulás, modellkarrier vagy
újságírás divatlapokba.
Útban Franciaország felé sírva fakadtam a hajókabinomban attól való félelmemben, hogy
mindent, ami ismerős volt számomra, feladtam valami ismeretlen reményében. De vissza
fordulni nem akartam.
Párizsban bóklásztam, ahol skicceket rajzoltam és verseket írtam. Felajánlottak egy
modellállást a Diornál, de nem fogadtam el. A francia Vogue-nál voltak kapcsolataim,
de nem használtam ki őket, eltekintve egy-két alkalmi modellmunkától, ami nem járt
elköteleződéssel. Ám ebben az idegen országban jobban otthon éreztem magam, mint a
szülővárosomban, New Yorkban valaha is. Éreztem, hogy jó úton vagyok, de még mindig
nem tudtam volna megmondani, mit is keresek. Nyáron elutaztam Olaszországba, először
Velencébe, majd egy lombardiai látogatás után Firenzébe. Ott találkoztam a két fiatal olasszal,
akik meghívtak Dél-Amerikába gyémántot bányászni. Mint amikor Amerikából eljöttem,
most is megrémített saját lépésem merészsége, de egy pillanatig sem mérlegeltem a
visszavonulást.
Mikor az expedíció, sok készülődés és késlekedés után végre elkezdődött, elindultunk felfelé
a Carcupi-folyón, amely a Caroni-folyónak egy kis, felfedezetlen mellékága. Az akadályok
ellenére egy hónapon belül komoly utat tettünk meg felfelé a folyón. Utunkat elsősorban fák
keresztezték, amelyeken baltákkal és késekkel kellett utat vágnunk magunknak, vagy
vízeséseken és zuhatagokon át kellett cipelnünk a mázsányi holmit, két indián segítségével.
Amikor a kis folyó már csak fele olyan széles volt, mint a torkolatánál, letáboroztunk, hogy a
kisebb mellékágakat is felkutassuk.
Ez volt az első pihenőnap, mióta elindultunk a Carcupin. Reggeli után az olasz vezető a két
indiánnal elment, hogy megvizsgálja a geológiai helyzetet, míg a másik olasz boldogan
ringatózott a függőágyában.
Jómagam elővettem az egyik könyvet a kettő közül, melyeket Ciudad Bolívarban, a repülőtéri
könyvesboltban vásároltam, és elhelyezkedtem egy hatalmas fa gyökereinek tövében,
melynek lombja a folyó fölé hajlott. Már jócskán előrehaladtam az első fejezetben, és
figyelmesen követtem a történetet, mikor egyszer csak belém hasított a felismerés: „Ez az! A
Tisztás!" A kislánykori megvilágosodás minden izgalma azon nyomban visszatért. Egyszer
elvesztettem, de most egy felnőtt Tisztáson, a Föld legnagyobb dzsungelében visszatért. A
dzsungel életének rejtelmei, sajátos állatai és növényei, lenyűgöző viharai és naplementéi,
kígyói, orchideái, csodálatos szűziessége, áthatolhatatlansága és leírhatatlan szépsége
tükrében csak még szembetűnőbben és valóságosabban helyesnek tűnt. Intenzív
helyénvalóság. Mikor elrepültünk fölötte, úgy nézett ki, mint egy óriási, zöld óceán, minden
irányban szétterülve a horizonton, vízfolyásokkal szabdaltan, méltóságteljes hegyeken kúszva,
felkínálva magát az égnek a fennsíkok nyitott tenyerén. Minden sejtjéből lüktetett az életerő
és a helyénvalóság - ami örökké változó, örökké érintetlen és mindörökre tökéletes.
Aznap örömömben azt hittem, hogy megtaláltam, ami kerestem, hogy elértem a célom: végre
tisztán látom a dolgokat, legjobb és legmélyebb valójukban. Ez volt az a „helyén valóság",
amit gyermekkori kusza elmélkedéseim s a kamasz évek gyakran hajnalig tartó beszélgetései,
eszmecseréi, viták során próbáltam tetten érni. Ez volt a Tisztás, az elveszett majd megtalált
és most újra felismert Tisztás, ami már örökké velem marad. Körülöttem, felettem, a lábam
alatt mindé úgy volt jó, ahogy volt - született, élt, elmúlt és fennakadás nélkül kicserélődött,
minden annak rendje és módja szerint.
Szeretettel futtattam végig a kezem a hatalmas gyökereken, amelyek úgy tartottak, mint egy
karosszék, és játszani kezdtem a gondolattal, hogy örökre a dzsungelben maradok.
Mikor a Carcupi-expedíció véget ért (találtunk néhány gyémántot), és visszamentünk
utánpótlásért Los Caribesbe, a tükörbe pillantva örömmel vettem észre, hogy felszedtem
néhány kilót, s életemben először karcsúnak és nem gebének éreztem magam. Ráadásul
erősebbnek, ügyesebbnek és kevésbé félénknek, mint valaha. Imádott dzsungelemben
elkezdtem kivirágozni. Fél évem volt arra, hogy kigondoljam, miképp maradhatnék még ott
az expedíció után; a gyakorlati problémákkal egyelőre nem kellett szembesülnöm.
Ám ahogy teltek-múltak a hónapok, egyre inkább késznek éreztem magam az indulásra.
Viruló egészségemet ledöntötte a malária, a hangulatomat meg elrontotta a hús és a zöldségek
iránti éhség. Akár az egyik nehezen megszerzett gyémántunkat is elcseréltem volna egyetlen
pohár narancsléért. És soványabb voltam, mint valaha.
De hét és fél hónap után sokkal pontosabb képet kaptam a dzsungel helyénvalóságáról.
Megismertem a tauripi indiánokat, nemcsak azt a kettőt, akit felvettünk segédnek, hanem
egész klánokat és családokat. Láttam őket az otthonaikban, a kunyhóikban, csoportosan
utazva, vadászva. Élték az emberi faj életét a maguk lakóhelyén, mindenféle külső segítség
nélkül, eltekintve attól, hogy az eredeti kőbalta helyett bozótvágó kést és acélbaltát
használtak. Náluk boldogabb embereket még sehol sem láttam, ám akkor ezt alig vettem
észre; annyira különböztek tőlünk, alacsonyabbak voltak, kevésbé izmosak, de nehezebb
terheket is sokkal messzebbre bírtak cipelni, mint közülünk a legerősebbek. Eszembe se jutott
elgondolkodni rajta, hogyan csinálják. Más sémák szerint gondolkodtak. (Ha, tegyük fel,
valamelyikünk megkérdezte: „Hogy érdemes Padacapahba menni? Felfelé a folyón kenuval
vagy gyalog szárazföldön?" - akkor az volt a válasz: „Igen.") Ritkán volt az az érzésem, hogy
egyazon fajhoz tartozunk, bár ha megkérdeztek volna erről, akkor habozás nélkül azt
mondom: persze. A gyerekek kivétel nélkül jól viselkedtek: sosem verekedtek, sosem
büntették őket, mindig boldogan és késlekedés nélkül engedelmeskedtek. A megrovó mondás,
miszerint „a fiúk már csak ilyenek", nem illett rájuk; ám sosem tettem fel magamnak a
kérdést, hogy miért van ez így. Nem kételkedtem benne, hogy a dzsungel úgy jó, ahogy van,
mint ahogy afelől sem, hogy akármit keresek is, ott megtalálom. Ám a dzsungel
ökoszisztémájának, növényeinek, állatainak, az indiánoknak és az egésznek a helyénvalósága
és életképessége nem adta meg automatikusan a választ, a személyre szóló megoldást, hiába
reméltem eleinte.
Mindez akkor még nem volt világos előttem. Kicsit szégyenkeztem, hogy egyre inkább
kívánom a spenótot, a narancslevet és a pihenést. Vad, romantikus vágy lobbant bennem a
hatalmas, közömbös erdő iránt, és míg készülődtem az indulásra, már azon tanakodtam,
miképp térhetek majd vissza. Az igazság az volt, hogy magamnak még egyáltalán nem
találtam meg a jóságot. Csak kívülről láttam és ismertem fel, és azt is csak nagyon
felszínesen. Valahogy nem láttam a fától az erdőt: azt, hogy épp az indiánok - ezek a hozzam
tökéletesen hasonló emberi lények és a dzsungel helyénvalóságának részei - lesznek a közös
nevező, akiken keresztül összekapcsolódik a körülöttem lévő harmónia és az én
harmóniahiányom.
Néhány apróbb megvilágosodás azért beszűrődött a civilizáció által elvakított elmémbe:
például a munkával kapcsolatban. Kissé szűkös alumíniumkenunkat elcseréltük egy messze
túl nagy, fatörzsből vájt csónakra. Ebben a csónakban, amit egyetlen fából vájtak ki, egyszer
tizenhét indiánnal utaztunk együtt. Ennyi emberrel és mindannyiunk csomagjaival
megrakodva a hatalmas kenu még mindig üresnek tűnt. Rémisztő volt belegondolni, hogy ezt
kell majd átvonszolnunk mindössze négy vagy öt indián segítségével egy nyolcszáz méteres
sziklahegyen egy óriási vízesés mentén. Arról volt szó, hogy a kenu útjába fahasábokat kell
elhelyeznünk a földön, majd centiről centire vonszolnunk a kenut a könyörtelenül tűző napon,
miközben, ha megbillen, lábunk óhatatlanul belecsúszik a hasadékokba, felhorzsolva a
sípcsontunkat, bokánkat vagy ami épp a gránittal ütközik. A kisebbik kenuval volt már ilyen
tapasztalatunk, így a két olasszal napok óta rettegtünk a ránk váró kemény munkától s a
szörnyű fájdalomtól. Aznap, amikor elértünk az Arepuchi- vízeséshez, már előre fel voltunk
készülve a szenvedésre, és búskomor ábrázattal, minden pillanatot előre gyűlölve álltunk neki,
hogy átrángassuk a csónakot a sziklákon. Ha a kenu kilendült oldalra, olyan dögnehéz volt,
hogy többször is odapréselte egyikünket-másikunkat a tűzforró sziklához, mielőtt a többiek el
tudták volna mozdítani. Az út negyedénél már mindenkinek vérzett a bokája. Részben azért,
hogy szusszanjak egyet, felugrottam egy magasabb sziklára, hogy lefényképezzem a jelenetet.
Amint egy pillanatra kiléptem a helyzetből, meglepő felfedezést tettem. Láttam magam előtt
egy csapat embert, akik mind egy feladattal birkóztak. Ketten, a két olasz, láthatóan feszültek
voltak, ráncolták a homlokukat, minden percben kiborultak, és ahogy azt az olaszok szokták,
megállás nélkül káromkodtak. Eközben a többiek, az indiánok, remekül érezték magukat.
Csak nevettek a kenu ormótlanságán, és mókát csináltak a küzdelemből, két neki- feszülés
közt lazítottak egyet, nevettek a horzsolásaikon, és azt találták a legviccesebbnek, amikor az
imbolygó kenu maga alá szorította hol az egyiküket, hol a másikukat. Mindig az a fickó
nevetett a leghangosabban a megkönnyebbüléstől, amelyik csupasz háttal dörzsölődött neki a
perzselő gránitnak, már persze amint újra levegőhöz jutott.
Mindannyian ugyanazt a munkát végezték, megfeszültek az erőkifejtéstől, és érezték a
fájdalmat. Tehát azonos helyzetben voltunk, kivéve, hogy minket a kultúránk arra
kondicionált, hogy a körülmények ilyen állása mellett megkérdőjelezhetetlenül rosszul kell
éreznünk magunkat, és egyáltalán nem voltunk annak tudatában, hogy másképp is tehetnénk.
Az indiánok sem voltak tudatában választási lehetőségüknek, ám ők igen derűs hangulatban
voltak, élvezték a bajtársi hangulatot, és persze nem szorongtak már napok óta, hogy milyen
nehéz dolguk lesz.
Minden lépést egy apró győzelemnek éltek meg. Mikor befejeztem a fényképezést és
visszatértem a csapathoz, sutba dobtam a civilizált választást, és őszintén élveztem a
cipekedés hátralévő részét. Még az újonnan szerzett horzsolásokat és sebeket is meglepő
könnyedséggel tudtam annak tekinteni, amik valójában voltak: apró sérüléseknek, amelyek
hamarosan begyógyulnak, és amelyek nem igényelnek olyan kellemetlen érzelmi reakciókat,
mint a düh, önsajnálat vagy neheztelés, sem szorongást, hogy még mennyi lesz belőlük,
mielőtt véget ér a cipekedés. Ellenkezőleg, azon vettem észre magam, hogy csodálattal
figyelem, milyen remekül van felépítve a testem, és hogyan képes összefoltozni magát
anélkül, hogy erre fel kéne szólítanom, vagy elhatároznom, hogy úgy tegyen.
A felszabadultság érzésének helyét azonban hamarosan újra átvette a szokás hatalma, a
kulturális kondicionálás ólmos súlya, amitől csupán kitartó és tudatos erőfeszítéssel lehetett
volna megszabadulni. Nem tettem meg a szükséges erőfeszítést, így a megvilágosodás ellenére
vajmi keveset profitáltam az expedícióból.
Később történt, hogy egy újabb felfedezést tettem az emberi természettel és munkával
kapcsolatban.
Két indián család élt egy kunyhóban, amely egy csodálatos fehér vízpartra nézett, egy
lagúnára a sziklaszirtek között, illetve a Caroni- és az Arepuchi-vízesésekre. Az egyik
családapát Pepének hívták, a másikat Cesarnak. Történetüket Pepe mesélte el.
Cesart kiskorában venezuelaiak „fogadták örökbe", s velük élt egy kisvárosban. Iskolába
Íratták, ahol megtanult írni-olvasni, és venezuelaiként nevelték. Mikor felnőtt, sok más
guineai városból származó férfihoz hasonlóan ő is eljött a felső Caroni-folyóhoz, hogy
szerencsét próbáljon a gyémántbányászatban. Épp Guayparuban dolgozott egy csoport
venezuelaival, amikor Mundo, a tauripiak főnöke felismerte.
- Nem téged vittek el Jósé Grandé házába? - kérdezte Mundo.
- Jósé Grandé nevelt - felelte Cesar.
- Akkor most visszatértél a saját népedhez. Te is tauripi vagy - mondta neki Mundo.
Ezek után Cesar hosszas tanakodás után úgy döntött, hogy inkább indiánként, mint
venezuelaiként él tovább, és eljött Arepuchiba, Pepe falujába.
Cesar öt évig élt Pepe családjával, elvett egy szép tauripi nőt, és született egy kislánya. Cesar
nem szeretett dolgozni, úgyhogy feleségével és kislányával a Pepe földjén termesztett
élelmiszereket ették. Cesar megkönnyebbülve látta, hogy Pepe nem várja el tőle, hogy legyen
saját kertje, vagy hogy az övén segédkezzen. Pepe szeretett dolgozni, Cesar meg nem,
úgyhogy ez a felállás mindenkinek megfelelt.
Cesar felesége szívesen segített a többi nőnek és lánynak a főzésben, például felszeletelte és
előkészítette a maniókát, ám Cesar semmi egyebet nem csinált, mint hogy tapírra vagy hébehóba
más állatra vadászott. Néhány év múlva rákapott a halászatra, s a zsákmányt hozzáadta
Pepééhez és két fiáéhoz, akik szintén szerettek halászni, és akik ugyanolyan nagylelkűen
látták el az ő családját, mint a magukét.
Épp az érkezésünk előtt történt, hogy Cesar úgy döntött, megtisztít egy területet, hogy kertet
csináljon magának, és pepe minden apró részletben a segítségére volt, a terület kiválasztásától
kezdve a fák kivágásáig és elégetéséig. Pepe is élvezte, főleg, hogy közben végig diskuráltak
és élcelődtek egymással.
Cesar ötévnyi megerősítés után biztos lehetett benne, hogy senki sem sürgeti a munkában,
amit így ugyanolyan szabadon tudott élvezni, mint Pepe vagy bármelyik másik indián.
Ekkor Arepuchiban mindenki megkönnyebbült, mert korábban Cesar egyre elégedetlenebb és
ingerültebb lett. „Szeretett volna saját kertet - nevetett Pepe -, csak még maga sem tudta!"
Pepe roppant viccesnek találta, hogy valaki nem tudja magáról, hogy dolgozni akar.
Ám hiába láttam ezeket az elszórt bizonyítékokat arra, hogy mi, civilizált emberek mennyire
félreismerjük az emberi természetet, akkor még semmilyen általános elv nem fogalmazódott
meg bennem erről. Ám ha nem tudtam is pontosan, hogy mit akarok megtudni, sőt igazából
azzal sem voltam tisztában, hogy egyáltalán keresek valamit, annyit azért éreztem, hogy olyan
útra leltem, amelyen érdemes továbbmenni. Ahhoz azonban ez is elegendő volt, hogy az
elkövetkező néhány évben sínen tartson.
A második expedíciót, melynek célja hathétnyi útra feküdt a spanyol ajkú Venezuela
legtávolabbi határvidékétől is, szinten egy olasz vezette, egy professzor, aki szentül hitte,
hogy egy nőnek semmi keresnivalója a dzsungelben. Az egyik volt expedíciós társamnak
sikerült kieszközölnie, hogy bevegyen a csapatba, így folytathattam utamat a brazil határ
közelébe, a Caura-folyó felső vízgyűjtőjébe, a jekána és szanema törzsek kőkorszaki világába,
amit az úgynevezett „áthatolhatatlan" esőerdő védett meg a külvilágtól.
Itt még inkább kiütközött a férfiak, nők és gyerekek erősen egyéni személyisége, mivel nem
volt rá szükségük, hogy a taiuripiakhoz hasonlóan védekező faarcot mutassanak az idegenek
felé. Ugyanakkor ezen a vadidegen vidéken elkerülte a figyelmemet, hogy az emberek azért
tűntek olyan valószerűtlennek, mert itt egyszerűen hiányzott a boldogtalanság, ami az összes
általam ismert társadalomban mindig is hangsúlyos szerepet kapott. Valószínűleg tudat alatt
azt képzeltem, hogy a fák mögött valahol ott lapul Cecil B. de Mille, a híres hollywoodi
rendező szelleme, és ő rendezi ezt az egészet, a klasszikus amerikai „bennszülöttes filmek"
sztereotip stílusában! Az emberi természet „szabályai" rájuk egyszerűen nem voltak
alkalmazhatók.
Három héten át, amíg társaimat saját hasonlatuk szerint háziállatként tartotta fogságban egy
csapat pigmeus, egyedül éltem a jekána indiánok között. E rövid idő alatt több, a neveltetésem
során belém idegződött hiedelmet vetkőztem le, mint a teljes első expedíció során. Kezdtem
meglátni, milyen értékes ez a felejtési folyamat. A munkával kapcsolatos alternatív
nézőpontom sok újabb adalékkal gazdagodott, melyek áthatoltak az előítéleteimből épült
falakon.
Az egyik ilyen meglátás az volt, hogy a jekána indiánok szókincsében nem létezik kifejezés a
„munká"-ra. Egyedül a tarabaho kifejezést használják a nem indiánokkal való ügyletek
megnevezésére, akiket - rajtunk kívül - gyakorlatilag csak hallomásból ismertek. Ez a spanyol
trabajo szó pontatlan kiejtése volt, de elég pontosan arra utalt, amit a konkvisztádorok és
utódaik értettek rajta. Érdekes módon ez volt az egyetlen spanyol eredetű szó, amit tanultam
tőlük. A jekánáknak nem volt a mienkhez hasonló munka-fogalmuk. Voltak szavaik minden
olyan tevékenységre, amely beletartozhat a munka fogalmába, de nem volt rá egy általános
összefoglaló kifejezésük.
Ha nem különböztették meg a munkát az időtöltés egyéb formáitól, kár csodálkozni azon,
hogy miért viselkedtek olyan irracionálisán (legalábbis az én szememben) a vízhordással
kapcsolatban. A nők naponta többször is otthagyták a tűzhelyet, két vagy három kis
lopótökkel felszerelkezve, s elindultak lefelé. Egy iszonyúan meredek lejtőn ereszkedtek le
ami ha nedves volt, szörnyen csúszós tudott lenni. Lent megtöltötték a lopótököket vízzel,
majd visszakaptattak a faluba. Az egész művelet mintegy húsz percet vett igénybe. Sokan
közülük a lopótök mellett a kisbabájukat is magukkal vitték.
Mikor először mentem velük, megütköztem azon, milyen nehézkes dolog ilyen messzire
menni valamiért, amire folyamatosan szükség van. Érthetetlennek találtam, hogy miért nem
egy olyan faluhelyet választanak, ahol elérhetőbb közelségben van víz. A gyaloglás utolsó
szakaszában, a patak partján rám tört a szorongás, mivel minden lépésnél koncentrálnom
kellett, hogy ne essem a vízbe. Igaz, hogy a jekánáknak jobb az egyensúlyérzékük, és az
északamerikai indiánokhoz hasonlóan nincs tériszonyuk, de sem ők, sem én nem estünk a
vízbe egyszer sem. Másfelől egyedül én bosszankodtam azon, hogy figyelnem kell a lábam
elé. Ők ugyanolyan figyelmesen lépkedtek, mint én, de nem ráncolták a homlokukat amiatt,
hogy óvatosnak kell lenniük. A sík terepen ugyanúgy pletykáltak és élcelődtek, mint a
meredélyen, mivel általában kettes, hármas vagy még nagyobb csoportokban mentek, és
ahogy az lenni szokott, parti-hangulat uralkodott itt is.
Naponta egyszer a nők letették a partra a lopótököket, a ruhájukat (egy kis kötényszerű
ágyékkötőt) és boka-, térd-, csukló-, felkar- és nyakláncaikat meg fülbevalóikat, hogy
megmosakodjanak, és megfürdessék a csecsemőiket. Függetlenül attól, hogy hány nő és
gyerek volt ott, volt a fürdésnek egyfajta rómaias bujasága. Minden mozdulat érzéki örömről
árulkodott. A kisbabákkal úgy bántak, mint a legdrágább kincsekkel, amelyekre rátekintve
tulajdonosaiknak szinte erőlködniük kell, hogy szerény arckifejezéssel leplezzék örömüket és
büszkeségüket. A hegyen lefelé szintén ebben a legjobbhoz szokott, mondhatni önelégült
stílusban meneteltek, s ahogy bátran beléptek a patakba, az olyan volt, mint amikor a Miss
World lép elő, hogy a fejére tegyék a koronát. Ez az összes jekána nőre és lányra igaz volt,
akiket lát- tani' bár egyedi személyiségükből fakadóan mindnyájuknál különbözőképpen
nyilvánult meg ez a keresetlen fesztelenség.
Visszagondolva, nehezen tudtam volna „jobb" módszert elképzelni a vízhordásra, legalábbis a
kellemes időtöltés szempontjából. No persze, ha a haladást, vagy annak szolgálóit, a
sebességet, a hatékonyságot és az újítást tekintjük kritériumnak, akkor nyilvánvalóan bugyuta
eljárásnak tűnik'] De tapasztalatom szerint ezek az emberek voltak annyira találékonyak, hogy
ha megkértem volna őket, oldják meg, hogy ne kelljen lemennem a patakhoz vízért, akkor
biztosan összetákolnak valami csövet bambuszból, vagy egy csigát, hogy segítsenek
megbirkózni a csúszós résszel, vagy építenek egy kunyhót közel a patakhoz. Nekik azonban
nem volt késztetésük a fejlődésre, mivel nem éreztek semmiféle szükséget vagy kényszert rá,
hogy változtassanak az életvitelükön.
Az, hogy nekem megerőltetést jelentett kihasználni egyébként tökéletesen működő
koordinációmat, vagy valamely meg nem kérdőjelezett elvnél fogva bosszantott, hogy időt
pazaroljak egy szükséglet kielégítésére, egy olyan önkényesen felállított értékrendszerből
fakadt, ami az ő kultúrájuktól teljesen idegen volt.
Egy a munkával kapcsolatos másik meglátásom inkább tapasztalatból, mint megfigyelésből
származott. Anchu, a jekána falu főnöke minden alkalmat megragadott, hogy egy olyan
viselkedésforma felé tereljen, amellyel szerinte a magam életét könnyíteni meg. Épp
elcseréltem egy üvegdíszt hét cukornádra, és leckét készültem venni valamiből, amiről j a
későbbiekben majd részletesen beszámolok. Legyen itt elég annyi, hogy a barter módszeréről
volt szó olyan emberek ] között, akiknek a jó viszony fenntartása fontosabb, mint a jó üzlet.
Anchu felesége visszament közeli, bár elég eldugott ; helyen lévő kunyhójukba, én pedig
Anchuval, és egy szanemával, aki talán Anchu szolgája lehetett, elindultam vissza a faluba,
ahová két hegyen át vezetett az út, maga a falu pedig a harmadik hegy tetején volt. A hét szál
cukornád a földön feküdt, ahol a feleség hagyta őket. Anchu felszólította a szanéma harcost,
hogy vegyen fel hármat, aztán ő maga is felvett még három szálat a vállára, egyet pedig
otthagyott a földön Én azt gondoltam, hogy a férfiak viszik majd mindet, ám Anchu az utolsó
nádra mutatott és azt mondta, hogy Amaadeh" - „Te!" Egy pillanatra feldühített, hogy
visszafelé a meredek úton cipekednem kell, mikor ott volt két erős férfi erre a feladatra, de
még épp időben észbe kaptam, ugyanis Anchu esetében előbb vagy utóbb szinte mindig
kiderült, hogy igaza van. így hát, mit volt mit tenni, a vállamra kaptam a nádat, s miután
Anchu megvárta, hogy előremenjek, nekivágtam az első kaptatónak. Már az úton odafelé félni
kezdtem a hosszú visszaúttól, és ez csak tovább erősödött Anchuéknál ebéd közben, majd a
cukornádültetvényen, de mindehhez most még az is hozzájött, hogy egy nehéz nádat is
hurcolnom kellett a vállamon. Az első néhány lépést már az erőlködés gondolata is
nehezítette, amit dzsungeltúrákon mindig is átéltem, főleg felfelé, vagy ha valamit vinnem
kellett, ami nem hagyta szabadon a két kezemet.
Ám ez a rám rakódott súly egyszerre mintha elpárolgott volna. Anchu a legapróbb jelét sem
mutatta annak, hogy gyorsabban kéne mennem, vagy hogy netán esnék a szemében, ha ennél
a kényelmes tempónál maradok, vagy hogy a teljesítményem alapján bárki meg fog ítélni,
vagy hogy az úton töltött idő bármivel is kellemetlenebb, mint ami utána jönne.
Ha fehér társaimmal került sor hasonló feladatra, a sietség mindig előkerült, ahogy a
szorongás is, nehogy lemaradjak a férfiaktól, és megőrizzem a gyengébbik nem becsületét,
illetve az a meg sem kérdőjelezett feltételezés, hogy kellemetlen élményben van részem, mert
fizikai erőbírásom és erkölcsi szántságom van próbára téve. Anchu és a szanema azonban
annyira másképpen viselkedett, hogy ezek a tényezők hirtelen megszűntek, és azon vettem
észre magam, hogy egyterűén csak baktatok a dzsungelben egy cukornáddal a vállamon
Miután a versenyszellem eltűnt, a fizikai erőfeszítés immár nem kényszerként hatott a
testemre, hanem erőmet mutatta, s így fölöslegessé vált, hogy mártírként, összeszorított foggal
bizonyítsam az akaraterőmet.
Még egy öröm társult a szabadságomhoz: tudatosult bennem, hogy nem pusztán egy nádbotot
cipelek, hanem egy olyan teher részét, amelyen hárman osztozunk. Az iskolában és a nyári
táborokban úgy sulykolták belém a „csapatszellemet", hogy az egy idő után már nem jelentett
egyebet, mint alakoskodást. Mindig az ember pozíciója volt a tét. Állandóan azt éreztem,
hogy fenyegetve vagyok, figyelnek és megítélnek. Az azzal járó öröm, hogy embertársainkkal
együtt végzünk egy feladatot és fejtünk ki erőt, a versenyszellem összevisszaságában
elveszett; egyszerűen nem volt rá mód, hogy előtörjön.
Az úton megdöbbenve vettem észre, hogy milyen szaporán és könnyedén lépkedek. Normális
esetben verejtékben úszva, minden erőmet beleadva sem mentem volna gyorsabban. Talán
megértettem valamit az indiánok titkából, hogy mitől képesek lekörözni a mi jól táplált, erős
embereinket annak ellenére, hogy általában gyengébb az izomzatuk. Takarékosabban bántak
az erejükkel azáltal, hogy csak a munkát végezték, és nem fecséreltek energiát a hozzátársított
feszültségekre.
Mindez eszembe juttatta egy meglepő élményemet a tauripi indiánokkal, még az első
expedícióról. Óvatosan keltek át a patakon egy „hídon", ami egyetlen vékony fagerendából
állt, és egyenként harminckilós súlyokat cipeltek a hátukon, mikor az egyiküknek eszébe
jutott egy vicc. Az illető megfordult a gerenda közepén, elmondta a történetet a mögötte
állóknak, majd ment tovább, s a társaival együtt jóízűt kacagtak a maguk sajátosan csilingelő
nevetésével. Sosem jutott eszembe, hogy a körülmények ellenére ők egyáltalán nem
szenvedtek, mint mi, s ezért tűnt olyan bizarrnak, szinte agyalágyultnak a jókedvük. (Hasonló
volt az a szokásuk is, hogy ha az éjszaka közepén egyiküknek eszébe jutott egy vicc,
elmesélte, bár mindenki mélyen aludt. Volt, aki hangosan horkolt, de mindenki azonnal
felébredt, nevetett egyet, és pár másodperc múlva aludt tovább, jóízű horkolással. Nem
érezték azt, hogy az ébrenlét bármivel is kellemetlenebb lenne, mint az alvás, és teljesen
éberek voltak, akárcsak akkor, amikor egy távoli vaddisznófalkát minden indián egyszerre
meghallott, bár előtte mindnyájan aludtak, míg én, aki éberen feküdtem és hallgattam a
dzsungel hangjait, semmit sem hallottam.) A legtöbb utazóhoz hasonlóan anélkül figyeltem
szokatlan viselkedésüket, hogy megértettem volna, és egyszer sem próbáltam meg áthidalni a
távolságot aközött, ahogy bennük, illetve ahogy bennünk nyilvánult meg közös emberi
természetünk.
Ám ezen a második expedíción már ráéreztem az új gondolatok ízére, amelyek azáltal
támadtak bennem, hogy felnyitottam bizonyos érinthetetlennek hitt tételeket, mint például azt,
hogy „a fejlődés pozitív dolog", vagy hogy „az embernek törvényeket kell alkotnia, hogy
azok szerint élhessen", vagy: „a gyermek a szüleihez tartozik", vagy hogy a „pihenés
kellemesebb, mint a munka".
A harmadik és a negyedik, már általam vezetett expedíció - az egyik négy, a másik kilenc
hónapig tartott, ugyanabban a régióban - kiteljesítette ezt a folyamatot. A naplómból kiderül,
hogy a felejtési módszer szinte második természetemmé vált, ám azokat a tágabb,
megkérdőjelezetlen alapfeltevéseket, amelyeken keresztül a saját kultúrám az emberi létre
tekintett - mint hogy „a boldogtalanság éppoly legitim része a tapasztalatoknak, mint a
boldogság, és szükséges ahhoz, hogy a boldogságot értékelni tudjuk", vagy hogy „fiatalnak
lenni előnyösebb, mint idősnek" - nos, ezeket sok időbe telt megbolygatnom és
felülvizsgálnom.
A negyedik expedíció végén élményektől hemzsegő fejjel tértem vissza New Yorkba, s a
látásmódomat sikerült annyira megtisztítanom az előfeltételezésektől, hogy úgy éreztem,
mintha egy hosszú utazás után elérkeztem volna a nulla Pontig. Megfigyeléseimet külön
tartottam, akár egy kirakós játék darabkáit. Féltem bármit is összeilleszteni, annyira
hozzászoktam, hogy ízekre szedjek mindent, ami gyaníthatóan valamilyen viselkedési minta
volt, bár az emberi természet lényegi elemének tetszett.
Csak mikor egy szerkesztő megkért, hogy fejtsem ki bővebben a New York Timesban idézett
egyik állításomat, („Szégyellném beismerni az indiánoknak, hogy ahonnan én jövök,
ott a nők úgy érzik, nem tudnak anélkül felnevelni egy gyereket,; hogy egy könyvből el ne
olvassák egy idegen ember utasításait."* akkor álltam neki, hogy visszájára fordítsam
a lebontási folyamatot, és darabról darabra felfedezzem a rendet, ami nemcsak délamerikai
megfigyeléseim mögött rejlett, hanem azokban a csupasz töredékekben is, amelyekre a civilizált
életről szerzett tapasztalataimat bontottam le.
Ekkor azonban még nem építettem fel egy elvet. Ám ahogy friss szemmel körültekintettem,
először vettem észre a környezetemben élő emberek személyiségében beállt torzulásokat és
kezdtem megérteni egynémely torzító tényezőt.; Nagyjából egy évre rá az emberi elvárások és
hajlamok evolúciós eredetét is felismertem, ami kezdte megmagyarázni, hogy „barbár"
barátaim miért érzik sokkal jobban magukat a bőrükben, mint a civilizált emberek.
Mielőtt nekiálltam volna, hogy a gondolataimat könyvbe foglaljam, azt gondoltam, érdemes
lesz visszamenni egy ötödik expedícióra oda, ahonnan nemrég tértem haza. Még egyszer meg
akartam nézni a jekánákat, de ezúttal már újonnan formálódott nézeteimmel, hogy lássam,
megfigyeléseimet, amelyeket csak utólag formáltam bizonyítékká, tudatos vizsgálódással
vajon tovább tudom-e bővíteni.
A kifutópálya területén, amelyet a második expedíció során tisztítottunk meg, és a
harmadiknál és a negyediknél is használtunk, egy missziós ház, majd egy meteorológiai
állomás épült, de addigra már mind a kettő üresen állt. A jekánák kaptak ugyan néhány inget
és nadrágot, de hála istennek nem változtak. S bár a szomszédos szanemákat majdnem
kiirtotta egy járvány, ők is szilárdan tartották magukat ősi és bevált életmódjukhoz.
Mindkét törzs hajlandó volt dolgozni vagy kereskedni bizonyos ajándékokért, de a hitüket, a
hagyományaikat és az életmódjukat a világért sem adták volna fel. Azok, akik szereztek
puskát és zseblámpát, örültek volna, ha hozzájutnak lőszerhez, gyutacshoz és elemekhez is, de
annyira nem volt bennük erős a késztetés, hogy olyan munkát végezzenek értük, amit nem
élveznek, vagy olyan tevékenységet folytassanak, amit unalmasnak találnak.
Néhány részletre, amelyeket nem állt módomban megfigyelni, például hogy a gyerekek jelen
vannak-e szüleik szeretkezésénél vagy sem, kérdezés útján kaptam választ. Ahogy arra is,
hogy mit gondolnak a világegyetemről, hogyan épül fel a mitológiájuk, a sámánkodásuk, és
minden egyébre, aminek köze volt a természetükhöz olyannyira illő kultúrájukhoz.
Az ötödik expedícióval arról kívántam megbizonyosodni, hogy a viselkedésükre vonatkozó
utólagos, emlékeimre alapuló értelmezésem kiállja-e a valóság próbáját. S lám, a kontinuumelv
tükrében a két törzs indiánjainak cselekedetei, melyeket egykor teljes értetlenséggel
szemléltem, nemhogy érthetővé, de gyakran megjósolhatóvá is váltak.
Hiába kerestem a kivételeket, hogy azok alapján rálelhessek okfejtésem esetleges hibáira, azt
kellett látnom, hogy azok is csak „a szabályt erősítik". Mint az annak a babának az esetében is
történt, aki úgy szopta az ujját, feszítette a testet és bömbölt, ahogy a civilizált babák szoktak,
de aztán kiderült róla, hogy születése után nem sokkal az egyik misszionárius elvitte a
caracasi kórházba, ahol nyolc hónapig feküdt, amíg meg nem gyógyult, és csak akkor került
vissza a családjához.
Dr. Róbert Coles gyermekpszichiátert és írót arra kérte fel egy amerikai alapítvány, hogy
mondjon véleményt az elvemről. Ő elmondta, hogy bár „a terület szakértőjeként" keresték
meg, a kérdéses terület még nem létezik", és sem ő, sem más nem tekinthető szaktekintélynek
a kérdésben. A kontinuum-elvet ezért kizárólag saját érdemei alapján lehet megítélni, hiszen
azokat a minden emberben meglévő, félig eltemetett érzületeket és képességeket érinti (vagy
nem érinti) amelyeket leírni és helyreállítani próbál.
(folyt. köv.!?)
![Elhunyt Jean Liedloff | Babafalva.hu](https://babafalva.hu/wp-content/uploads/2011/03/JL-208x300-1.jpg)
|