Magyar szótárak IV. Kiss Gábor rovata
Ma is fülembe csengenek nagymamám palócosan kiejtett szavai: Gáborkám, húzd be a sarampót! Ami nem jelentett mást, mint hogy csukjam be a kis kertkaput. A piciny nógrádi faluban, Cserháthalápon közel fél évszázada nagyszüleim az ablakfüggönyt firhangnak nevezték, az ember combját boncnak, a kerítést pedig garádnak. Mint városi gyermek ezeken ugyanúgy elcsodálkoztam, mit amikor a szakajtó és a mángorló szavakat hallottam. Ma már tudom, hogy ezek tájszavak, ugyanúgy, mint a miskolci születésű feleségemtől tanult makuka és troszka szavak. Míg a makuka a pirított napraforgómag (pestiesen a szotyi, szotyola), a troszka nem más, mint a vörös kohósalak, melyet utcák burkolására is használnak. Hogy ezek a miskolci emberek számára ma is élő és használt szavak, mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy nem is olyan rég, egy ingatlan adatlapján találkoztam a következő kérdéssel: Az utca burkolata, amelyben az ingatlan található: föld, troszka, beton vagy aszfalt?
A nyelvvel tudatosan foglalkozókat mindig is érdekelték a tájszavak, a nép nyelvének különleges elemei. Már évszázadokkal ezelőtt felismerték, hogy a magyar nyelvterület nyelvében is tájegységekre tagolható. Az egyes tájaknak megvannak a maguk saját szavai és sajátos hangjai. Vajon miért alakulhatott ki pl. egy-egy gyógynövénynek akár tucatnál is több neve a magyar nyelvterületen? Hiszen a teának is gyakran használt kamillának így lehet a neve vidékenként más és más: székfű, székvirág, katóka, kenyérmorzsa, marmancs, mesterfű, piripara, szüzekanyja, mátrafű, pipitér, teaburján. Egyes vélekedések szerint a szókincsbeli nyelvi sokszínűséget elősegítette, hogy a gyógynövényeket sosem vitték országos vásárokra, elég volt, ha egy-egy kisebb tájegységben nevezték azonosan az adott növényt.
kamilla, más néven székfű, székvirág, katóka, kenyérmorzsa, marmancs, mesterfű, piripara, szüzekanyja, mátrafű, pipitér, teaburján
Megbecsülve ezt a sokszínűséget, a 19. század elején a nagy nyelvújító nemzedéknek gyakran és kedvvel alkalmazott módszere volt a köznyelv szókincsének bővítésére, hogy oda tájszavakat emeljen be. Így kerültek be és vertek gyökeret a köznyelvünkben a reformkorban a következő tájszavak: bitó, betyár, hullám, páholy, szamóca. A reformkor magyar nyelv felé fordulásának egyik eredménye az 1838-ban megjelent Magyar tájszótár. Az Akadémia kezdeményezésével, ma is példamutató nemzeti összefogással, sok lelkes és önkéntes szógyűjtő munkája nyomán született meg néhány év alatt a mű. A szótár közel 10.000 tájszónak adja meg a jelentését, és tünteti fel, hogy a magyar nyelvterület mely részéről küldték be. Az első magyar tájszótár megjelenését követő évtizedekben is folyt a nép nyelvének tanulmányozása, és így aztán időszerűvé vált egy újabb tájszótár kiadása. A feladattal Szinnyei Józsefet bízták meg. A két nagyalakú kötet 1893-ban és 1897-ben jelent meg szintén Magyar tájszótár címmel. Az előszót, talán minden kor minden szótárszerzője nevében is ezekkel a mentegetődző sorokkal zárja Szinnyei József szerkesztő: „El vagyok készülve, hogy sokan fogják mondani az új Tájszótár-ra: nem teljes; nincs meg benne minden tájszó, sem a benne lévőknek minden változatuk és jelentésük. És igazuk lesz. Ezért azonban hozzáértők előtt nem kell magamat mentegetnem, mert azok tudják, hogy a nem-teljesség közös fogyatkozása a világ valamennyi szótárának, nem véve ki még azokat sem, amelyeknek a címlapján ott büszkélkedik a »teljes« szó. Teljes szótárát csak holt nyelvnek lehet megírni. Aki valamely élő nyelvnek akarná megszerkeszteni a teljes szótárát, az a Danaidák vagy a Sisyphus munkájára vállalkoznék.” A szótár szakszerűségét és ma is hasznos voltát mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy a Nap Kiadó 2003-ban reprintben ismét hozzáférhetővé tette.
A két háború között, 1935-ben jelent meg a nagyszerű debreceni nyelvész, Csűry Bálint nagy hozzáértéssel készített Szamosháti szótára. Annak ellenére, hogy ebben a korban szinte divattá vált a falukutatás, sajnos az újonnan összegyűjtött nyelvjárási szavakat nem rendezték egybe egy újabb nagy tájszótárba. E kornak a nép és a népnyelv felé fordulásának irodalmi lecsapódása Móricz Zsigmond Rózsa Sándor-regénye, amelyben a szereplők ö-ző nyelvjárásban, szögediesen beszélnek. A legenda szerint Móricz kéziratában a párbeszédeket Bálint Sándor néprajzkutató ellenőrizte.
Néhány oldal tájszótárakból (a képre kattintva galéria nyílik!)
![uj-magyar-tajszotar-cimlap.jpg](https://m.blog.hu/an/anyanyelvcsavar/image/ukp/uj-magyar-tajszotar-cimlap.jpg)
Az Új magyar tájszótár öt kötetének kabaréba illő lassú megjelentetése alatt
![x-0-tajszotarak-zilahi.jpg](https://m.blog.hu/an/anyanyelvcsavar/image/ukp/x-0-tajszotarak-zilahi.jpg)
Az elmúlt évtizedekben megjelent regionális tájszótárak után eljött a tájszavak újabb rendszerezésének ideje. Mivel a szótárszerkesztés, beleértve a tájszótárak szerkesztését, anyagilag nem megtérülő munkálat, a kultúrpolitikusokon vagy talán a kultúrpolitikán a sor. Ha fontos a magyar nyelv ügye, ha fontos a magyar nyelv (ma még fellelhető) táji sokszínűségének rögzítése, akkor erre anyagi forrásokat is biztosítani kell.
A TINTA Könyvkiadó derekasan kiveszi részét a tájszavak leltározásából. Két kisebb szótár (Tájszavak, Kis magyar tájszótár) megjelentetése után közel tízéves gyűjtő- és szerkesztői munka után piacra dobta a Nagy magyar tájszótárt. A 1008 oldalas szótár jellegét pontosan alcíme írje le: 55000 népies, tájnyelvi és archaikus szó magyarázata. Egyik fő jellemzője a monumentális kiadványnak, hogy azon kívül, hogy elmagyarázza a szavak jelentését, minden egyes tájszóról elmondja, hogy melyik vidéken használatos. A kézikönyv a 2019-es Ünnepi Könyvhét egyik szenzációja volt, számtalan elismerő írás mutatta be: volt, aki egyenesen a Kárpát-medence legteljesebb kulturális térképének titulálta.
A feladat mindnyájunk számára adott, még ma is minél több tájszót összegyűjteni, és ami még fontosabb, használni, használni, használni a ma még nyelvünkben lévő ízes tájszavakat.
Kiss Gábor
Megjelent: Új Könyvpiac 2011. október, 29.
Magyar tájszótárak, válogatott jegyzék
- 1838, Magyar tájszótár, A magyar Tudós Társaság
- 1893-1901, Magyar tájszótár 1-2, Szinnyei József
- 1926, Erdélyi tájszótár, Kriza János
- 1935-1936, Szamosháti szótár 1-2., Csűry Bálint
- 1952, Ormánysági szótár, Keresztes Kálmán
- 1957, Szegedi szótár 1-2., Bálint Sándor
- 1979, Mihályi tájszótár (Rábaköz), Kiss Jenő
- 1979-2010, Új magyar tájszótár I-V., B. Lőrinczy Éva
- 1981, Kiskanizsai tájszótár, Markó Imre Lehet
- 1988, Büssüi tájszótár, Várkonyi Imre
- 1989, Székelyföldi tájszók, Gálfy Mózes
- 1992, Bodrogközi tájszótár, Nagy Géza
- 1993, Felsőőri tájszótár, Imre Samu
- 2003, Tallósi Tájszótár, Gágyor József
- 2004, Székely szótár, Sántha Attila
- 2007, Kupuszinai nyelvjárás és szótár, Silling István
- 2007, Palóc tájszótár, Tóth Imre
- 2008, Szuhogyi palóc tájszótár, Mazurka Károly
- 2011, Sárréti tájszótár, Zilahi Lajos
- 2012, Tájszavak, A magyar nyelvjárások atlaszának szavai, szóalakjai, Kiss Gábor és Bató Margit (TINTA Könyvkiadó)
- 2014, Kis magyar tájszótár - 5800 népies és tájnyelvi szó magyarázata, Kiss Gábor (TINTA Könyvkiadó)
- 2015, Magyar nyelvjárások, Cs. Nagy Lajos, N. Császi Ildikó (TINTA Könyvkiadó)
- 2016, A moldvai magyar tájnyelv szótára, Péntek János
- 2018, Bühnagy székely szótár, Sántha Attila
- 2019, Nagy magyar tájszótár, Kiss Gábor (TINTA Könyvkiadó)
A sorozat korábbi bejegyzései: