![Orosz István: Egy szem eper | könyv | bookline](https://marvin.bline.hu/product_images/756/B945272.JPG)
OROSZ ISTVÁN
EGY SZEM EPER
Történetdokumentum
© Orosz István, 2010
© Napkút Kiadó, 2010
![Orosz István: Egy szem eper (Napkút Kiadó, 2010) - antikvarium.hu](https://cdn.antikvarium.hu/foto/eredeti/14104537.jpg)
IV.
ÉVA
1
Az Öreg csipkelődő megjegyzése után Péter végre elhívta Évát
moziba. A lány könnyen beleegyezett, könnyebben, mint Péter
várta. Néha úgy gondolta, hogy már csak a csodában reményked-
het. Huszonhárom évesen vészesen hullani kezdett a haja, nem járt
sehová, egyfolytában az egyetemi könyvtárban ült, Lőrincen már
nem érezte otthon magát. Kinőtte a sufnit, a biciklit, a díványt, az
íróasztalt, apja történeteit, anyja elpityeredéseit. Sophie elvesztése
se fájt már olyan élesen, tompult a világ.
A moziból egyenesen hazamentek Évához. A lány és a húga
egy város környéki parasztház felét bérelték, Erzsi néni jótékony
tyúkanyó-felügyelete alatt, aki befűtött, főzött is, ha kellett, de
amúgy békén hagyta őket. Éva a buszon egész úton fölszabadultan
beszélt, nevetgélt, imponálóan magabiztos hangon, Péter meg úgy
szorongott, mint egy kóbor kutya. Nem is igen tudott arra figyel-
ni, mit mond a lány, megfogta a kezét, a puha melegség kissé meg-
nyugtatta. Évának rövid, tömpe ujjai voltak, lerágott körmökkel,
szokás szerint most sem viselt melltartót, a magas nyakú, laza pu-
lóverben is jól látszottak a csábos formák, Péter igyekezett ezekre
összpontosítani és elengedni magát. Nem sok sikerrel.
Késő este értek a házhoz, ritkán jártak a buszok. A kapuban
Éva rájött, hogy a húgánál hagyta a kulcsot, aki éppen vala-
melyik barátjánál aludt, fogott egy téglát és habozás nélkül be-
verte a veranda ablakát, kinyitotta, bemásztak. Pétert ez a fleg-
ma határozottság végképp megfosztotta minden saját akaratától,
hagyta, hogy Éva azt tegyen vele, ami éppen ínyére van. Erős
dohányszag uralta a szobát, Éva azonnal rágyújtott, ahogy le-
dobta a ballonkabátot, főzött teát, Péter a könyveket böngészte a
dülöngélő polcokon, igyekezett semmire sem gondolni. Odaült
Éva mellé az ágyra, a lány éppen a csizmáját húzta le, Péter meg-
csókolta. Éva hevesen reagált, hemperegtek az ágyon, Éva Péter
fölé került, úgy vetkőztette a fiút, akinek reszketett a keze az
idegességtől, hiába babrált Éva blúzával, végül letépte róla, ott
himbálódzott maga a megtestesült gyönyörűség Péter szája előtt,
beléjük kapott, közben Éva ügyes mozdulatokkal ráült a fiú hím-
tagjára és bevezette azt, úgy, hogy Péter nem is igen tudta, hol
jár, markolta Éva pompás fenekét és csókolta, csókolta, a száját,
vállát, nyakát, az ágaskodó mellbimbókat, mígnem Éva teste ív-
ben hátrafeszült és a lány ráborult.
Amikor Éva megint rágyújtott és bebújt a fürdőköpenyébe,
Péter tétovázva megkérdezte: – Megvolt? – Éva kérdőn fölhúzta
a szemöldökét: – Persze! – fújta ki a füstöt huncutul mosolyogva.
– Mért, te nem úgy érezted? – Úgy értem, tényleg benn voltam? –
Éva nevetve bólogatott, Péter nagyot sóhajtott, hát végre megtört
a jég – gondolta. Micsoda mázli, micsoda mázli!...
2
Sophie halála után sokáig egyszerűen rá sem tudott nézni a lá-
nyokra, Sophie illatát kereste, Sophie-nyelven írt soha el nem kül-
dött leveleket, néha úgy érezte, megbolondul. Közben fölvették
az egyetemre és jutalmul mindjárt mehetett is katonának. Orszá-
gában, a szocializmus mintabarakkjában, akkortájt ez a rend jár-
ta: egyetem előtt kötelező tizenegy hónapos katonaság a fiúknak,
hogy megtudják, mitől döglik a légy.
Péter hatvan-egynéhány társával együtt meg is tudta hama-
rosan. A bevonulás estéjén a hódmezővásárhelyi lövészezred bor-
bélyai kaján élvezettel estek neki az újoncoknak, a fölforrósodott
nullásgép égette Péter tarkóját, éjfél lett, mire sok ordítozás után
ott ült az ágyán a mosodaszagú zubbonyban, amiről hiányoztak
a gombok. Kopaszon, megalázva. És azután ez így ment tizenegy
hónapig. Próbáltak persze ellenállni, mindig ült közülük valaki
a fogdában, próbáltak túljárni az ostoba parancsnokok és még
ostobább altisztek eszén, de nem sok sikerrel. Azok voltak az
erősebbek.
Amikor először kellett teljes menetfelszerelésben, hátizsákkal,
gyalásóval, ami minden lépésnél belevágott az ember combjába,
körbefutniuk az alakulóteret, Péter elájult. Fektették őket őszi és
tavaszi sárba, jeges patakokon kellett derékig érő vízben átlábalni-
uk, a téli lőgyakorlaton Péter ujja odafagyott a ravaszhoz, kúsztak
szögesdrót alatt, ami fölsértette a hátát, esett le emeletnyi magas
deszkapalánkról, súrolta a körletet, ’fókázott’, és közben hatalmas-
ra gyűlt benne az ellenállás.
Szerencsére a könyvtárban rátalált A nagy utazásra, Semprun
nagyszerű regényére, és a moselle-i fiú tanácsait igyekezett kö-
vetni. Annyira átélte a könyvet, hogy elhatározta: színpadra vi-
szi. Kapóra jött a nagy tavaszi árvíz a Tiszán, akkor néhány hétig
normális feladataik voltak, homokzsáktömés, gátfigyelés, kinn
aludtak a gáton egy szalmakazal tövében Gyulával, akivel véd- és
dacszövetségre léptek már az első napon a zuhanyozó alatt, a kör-
nyékbeli parasztok ellátták őket mindenféle finomsággal, szalon-
nás rántottát kaptak reggelire meg jó kis kisüstit, vitt magával egy
nagy kék füzetet meg a regényt, és elkezdte megírni a jeleneteket
a gáton.
De az árvíznek is vége szakadt egyszer, visszahullottak a teljes
abszurditásba. Nyár elején – már csak két hónappal a szabadu-
lásuk előtt – egy vasárnap hajnalban riadóztatták a századot, és
kivezényelték valahová a Szeged környéki erdőkbe, munkára.
Mire kiértek, javában tűzött a nap, terjedelmes tisztáson szálltak
le a teherautókról, és az ügyeletes tiszt közölte velük a feladatot:
a tisztás egyik sarkában fölhalmozott szálfákat kellett átcipelniük
az ellentétes sarokba, minden látható értelem nélkül. Amikor
érdeklődni próbáltak, hogy mégis mi végre, a tiszt azonnal or-
dítani kezdett: – A katona gondolkodás nélkül teljesíti a paran-
csot! Ha azt a parancsot kapja, hogy fesse ki az eget, csak egyet
kérdezhet: Milyen színűre? – Az indoklás nem nagy sikert ara-
tott a bölcsészszázadban, a fiúk ímmel-ámmal veselkedtek neki
a dögnehéz hasáboknak, nyolcan-tízen tudtak megemelni egyet,
ráadásul a teher mindig a magasabbak vállán nyugodott, Péter
is közéjük tartozott. Görnyedeztek, káromkodtak, izzadtak. El-
jött az ebédidő, a nap egyre élesebben égette őket, most már az
éhség is belülről. Várták a gulyáságyúk érkezését, hiába. A fe-
szültség kezdett elviselhetetlenné válni. Végre, három óra felé
megérkezett az ebéd – a sofőr állítólag eltévedt az erdőben –,
Péter föllélegzett. A tiszt sorakozót vezényelt, kettes sorban föl-
állította őket a gulyáságyúkkal szemközt, készítették a csajkáju-
kat, amikor elhangzott a ’Hátra arc’ vezényszó. – Irány az erdő!
– ordította a százados.
Péterben ekkor elszakadt valami. Hihetetlen belső forróság ön-
tötte el, és gondolkodás nélkül, teli torokból énekelni kezdett: –
Sej, a mi lobogónkat fényes szellők fújják... – A fiúk, gondolván,
hogy elhangzott a ’Nóta’ vezényszó, kelletlenül be is kapcsolód-
tak, a második sort már visszhangozta az erdő: – Sej, az van arra
írva, éljen a szabadság!
Itt azonban vége szakadt az éneklésnek. A tömzsi százados, aki
csak a válláig ért Péternek, odarohant hozzá, két kézzel kirán-
totta a sorból és gutaütéses arccal üvölteni kezdett vele. Péterből
közben teljesen kioldódott a feszültség, a belső megkönnyebbülés
állapotából figyelte ezt a groteszk, eltorzult arcot, amint öt cen-
tire az orrától üvölt. Mintha filmen látta volna, olyan védettséget
érzett. – Lázadás, szabotázs, hadbíróság – ezek a szavak kevered-
tek éktelen gyalázkodásokkal és fenyegetőzésekkel. Nem lehetett
megmondani, mennyi idő telt el ebben a valószínűtlen önkívü-
letben, a százados intézkedni kezdett. Pétert fegyveres őr kísére-
tében kiállította a forró napra, megtiltotta neki, hogy elmozdul-
jon, persze ebédet sem kaphatott – Péterből közben az éhség is
elpárolgott, viszont szomjazott rendesen –, azután rádión kihívta
a tábori rendőrséget. Majd újra kezdte a fenyegetőzést: – Maga a
futkosóra kerül, lőttek az egyetemnek, lőttek magának, legkeve-
sebb három év lázításért, parancsmegtagadásért, ez vár magára,
okos Tóni! – és megvetően a többiek felé fordult, akik elképedve
figyelték a fejleményeket. Péter érthetetlen nyugalommal szem-
lélte környezetét, levette a szemüvegét, hogy letörölje róla az iz-
zadságot, gondolkodni nemigen tudott, állt, várt. A fiúk, miután
megkapták a gulyásukat, elismerő pillantásokat vetettek Péterre,
odakacsintottak neki, intettek a százados háta mögött, szakasztár-
sa, Feri még a csajkáját is igyekezett odacsúsztatni hozzá a füvön,
de erre a tiszt újabb ordítozásba fogott, ezúttal a bölcsészszázad
egészét érte a gyalázkodás, közben a derékszíjára erősített pisztolyt
ütögette nyomatékképpen.
A napsütés kezdett alábbhagyni, Pétert továbbra is az a kön-
nyű érzés járta át, amit utazás közben tapasztal az ember: ha már
elindult a vonat, a következő állomásig nincs felelősség, nincs be-
folyása az embernek a történtekre. Kikapcsolhat, lazíthat. Sorsa
mások kezében van. Persze ennek a vonatnak a célállomását nem
ő választotta ki. Megjött a tábori dzsip, Pétert beültették két ka-
tonai rendőr közé, a százados is ment vele a laktanyába, hogy a
lázító közlegényt átadja az ügyeletes tisztnek. Az alezredes, ma-
gas, gumiarcú férfi, folytatta az ordítozást, Péter a laktanya fog-
dájában kötött ki, ahol örömmel üdvözölte Gyulát, aki már előző
nap kivívta magának a jogot a fegyveres őrizetben lebonyolítandó
krumplipucolásra és szeméttároló-takarításra, amikor Pacskó őr-
nagynak a szokásos egyenszöveget kérdő hangsúllyal vágta az ar-
cába: – A dolgozó népet szolgálom?? – A század dőlt a röhögéstől,
Gyula ment a fogdába.
A priccsen egész éjszaka hánykolódott, átjárta a szorongás.
Három év futkosó a szegedi katonai börtönben, nem valami re-
ménykeltő perspektíva. Futkosónak hívta a katonai zsargon ezt
az intézményt, mert az elítélteknek futva kellett közlekedniük a
börtönben. Nem is beszélve az egyetemről. Fuccs a küldetésnek?
De Péter őrangyalai fontosnak tartották a küldetését. Két nap
ordítozás után – ebből szinte az ezred valamennyi tisztje kivette
a magáét –, három hét laktanyafogsággá enyhült a büntetés. Vél-
hetőleg azért, amint azt a laktanyai pletykák rebesgették, mert
az ezredparancsnoknak betelt az az évre engedélyezett ’rendkívüli
esemény’-kvótája, ha még egyet produkál, az katonai kompeten-
ciájának megkérdőjelezésével lett volna egyenlő a katonaság fur-
csa logikája szerint, Péterből tehát nem lett ’rendkívüli esemény’.
Azt viszont elérte, hogy honvédként szereljen le – a többiekből
rendszerint őrmestert, alhadnagyot kreáltak leszerelés előtt, hogy
azután tetszés szerint ismét behívhassák őket –, és a káderlapjára
rákerült nagy, piros betűkkel: POLITIKAILAG MEGBÍZHA-
TATLAN.
3
De történt még valami a katonaságnál, ami úgyszintén hosszú
évekre meghatározta Péter sorsát. A fiút sztárolták a gimnáziu-
mában, kiváltképpen az orosztanárnő és az iskola igazgatónője,
kiérdemesült párttag. Az orosztanárnő által megvalósított sztáro-
lás Péternek persze sokkal jobban tetszett, hiszen a negyvenes évei
közepén járó, filigrán, fekete nő szemrebbenés nélkül csapta a sze-
let Péternek. Az osztálybulikon mindig fölkérette magát táncolni,
szorosan odasimult a fiúhoz, félreérthető mondatokat sugdosott a
fülébe, majd elhívta a lakására azzal az ürüggyel, hogy Péter segít-
sen neki költözködni. Péter ugyan kissé viszolyogtatónak találta a
nő ráncait, kivált a nyaka körül, de azért hízelgett neki az udvarlás,
és táncolni az orosztanárnő igazán szenvedélyesen tudott.
Péter fölment a nő lakására, majd öt perc múlva nagy kínok kö-
zepette távozott, amikor a tanárnő minden teketória nélkül vetkőz-
ni kezdett a nappaliban. Annyit motyogott vérvörös fülekkel, hogy
itt valami félreértésről lehet szó. Ez azonban nem akadályozta meg a
nőt abban, hogy jelesekkel jutalmazza Péter igazán töredékes telje-
sítményét oroszból, sőt hogy arra biztassa: jelentkezzen orosz szak-
ra. Péter magyar–történelem szakra ment volna, de nem lehetett.
Abban az évben nem indult ilyen szakpárosítás a budapesti egye-
temen. Így aztán, kevés meggyőződéssel, a magyar mellé az oroszt
választotta, gondolta, úgyis kirúgják. Az erőszakos orosztanításhoz
ugyanúgy viszonyult, mint a többiek: utálta. Jelentkezett viszont
filmrendezői szakra, több éve fotózott, sikerült összespórolnia egy
nagyítót, úgyhogy a spájzban maga hívta elő és nagyította képeit.
Filmrendezőnek nem vették föl – a háromfordulós felvéte-
li harmadik szakaszában, amikor riportfotókat kellett készíteni a
Klauzál téren, a vásárcsarnokban fotózott, ám nem lévén fénymé-
rője, rosszul állította be a blendét, így üres képkockákat produkált
–, viszont bejutott a budapesti bölcsészkarra. Úgy látszik, a töb-
biek még annyira sem tudtak oroszul, mint ő. Így aztán mehetett
katonának.
Ám a gimnázium igazgatónőjének más tervei voltak Péterrel.
Hamar kiderült, hogy a fiú íráskészsége jobb az átlagnál, így – az
igazgatónő ajánlására – ő lett az iskolai diáklap szerkesztője, majd
egy év múlva az iskolai rádióé is, amelyik a 15 perces nagyszü-
netben sugározta főként zeneszámokból álló, fergeteges műsorát.
Ekkortájt érkezett az iskolába egy bomba nő. Hogy miként ke-
veredhetett erre a nyomorúságos helyre, Péter föl nem foghatta.
Sajna, franciát tanított, Péter meg németes osztályba járt, átkozta
a sorsát ezért. A gimnáziumi fiúsereg egyöntetű és leplezetlen lel-
kesedéssel és áhítattal bámulta ezt a nőt. Mintha valami egészen
másfajta világból csöppent volna ide, ebbe a munkáskerületbe, el-
gyötört tanárok és tanárnők közé. Olyan lezser eleganciával viselte
pompás mellét, rakosgatta hosszú lábát, hogy általános elismerést
aratott. Péterék hosszú, részletekbe menő fejtegetésekben elemez-
ték a franciatanárnő minden porcikáját a tornaöltözőben, majd
rohantak zuhanyozni.
Péterre rámosolygott a szerencse, az igazgatónő Júliát, a fran-
ciatanárnőt rendelte Péter mellé az iskolarádió felügyelőjének. Az
első megbeszélésen szólni alig tudott az izgalomtól, de Júlia igen
jártasnak bizonyult a kamaszfélénkség föloldásában, így aztán a
második alkalommal, amikor kiderült, hogy a fiú fotózik és ér-
dekli a film, Júlia a világ legtermészetesebb hangján odaszólt Pé-
ternek: – Hát akkor miért nem készít interjút Jancsóval, elvégre ő
a legjobb magyar filmrendező? Ha akarja, összehozom vele. – Pé-
ter egyetlen Jancsó-filmet sem látott addig, de ha Júlia mondja,
biztos úgy van, az ördöggel is készít interjút, ha kell. Péter egy
szép tavaszi délelőtt be is cipelte a Mambó magnót az egyik ele-
gáns pesti szálloda halljába, ahol Jancsó egy órán keresztül mesélt
éppen készülő filmjéről, a Csillagosok, katonákról. Péter megigéz-
ve hallgatta. Sok mindenről beszélt a filmrendező, az orosz for-
radalomról, a forradalom szent őrültjeiről, Trockijról, lovakról,
snittekről, fényekről, Péter ekkor döntötte el végleg, hogy film-
rendező lesz. Aztán minden Jancsó-filmet megnézett, igyekezett
ellesni a fogásokat.
El is kezdték sugározni az interjút, részletekben, öt perce ment
az adás, amikor az igazgatónő feldúlva rontott be a stúdióba és
kikapcsolta a rádiót. Eltorzult arccal, az üvöltés határán, de azért
fegyelmezetten közölte, hogy ez botrány, hogy ez nem lehet, hogy
ez éppen az ő iskolájában forduljon elő, azonnal leállítani, ki ezért
a felelős? Záporoztak a kérdések, Péter ült a mikrofon előtt és nem
értett semmit. Becitálták Júliát, látszólag ő sem értett semmit, de
védelmébe vette Pétert. Az igazgatónő fegyelmivel fenyegetőzött,
kirúgással, tárgyalással. Másnap ott ültek a KISZ-irodán, az asz-
talfőn kérlelhetetlen, kemény arckifejezéssel az őszülő igazgató-
nő, mellette a kerületi párttitkár, KISZ-titkár, és még néhányan
a párttagok közül a tanári karból. Júlia Péter mellett az asztal túl-
oldalán, szabályos vallatásnak vetették őket alá, lassan kiviláglott,
hogy Trockij nevének többszöri említése, illetve a ’forradalom
szent őrültjei’ kifejezés okozta a botrányt. Péter akkor hallott elő-
ször Trockijról – nem szerepelt az iskolai tananyagban –, valamint
arról is, hogy titokzatos okokból kifolyólag, ez az ember annyira
tabu, hogy még a nevét említeni is főbenjáró bűn. Péter egyre
csak azt hajtogatta, hogy ő készített egy interjút Magyarország
legjobb filmrendezőjével, aki beszélt neki. Ő pedig ezt az interjút
szerette volna megismertetni a többiekkel, mert igen érdekesnek
találta – közben sűrűn pislogott Júliára, aki halálos nyugalommal
bólogatott mellette.
A racionális érvek és Júlia fölényes viselkedése azonban még
jobban fölingerelte a vallatókat. Pétert utolsó igazgatói megrovás-
ban részesítették, ezt már a kirúgás követte volna, Júlia pedig, a
fiúsereg őrült sajnálatára, eltávozott az iskolából. Hamarosan Pá-
rizsba emigrált.
Ez az eset azonban, úgy látszik, nem tántorította el az igazga-
tónőt Pétert illető terveitől. Még az alapkiképzés idején telefon-
hoz hívták Pétert az ügyeletes tiszt irodájába. A vonal túlsó vé-
gén az igazgatónő előadta, hogy javasolta Pétert a Szovjetunióba,
diplomataképzőre. Ecsetelte, mekkora kitüntetés ez, a kerületből
egyedül ő mehet, és reméli, Péter él a kivételes alkalommal. Péter
néhány perccel korábban éppen a sárban kúszás művészetét gya-
korolta Pacskó őrnagy jótékony felügyelete alatt, csöpögött róla
a víz. Nagy szünetekkel, szaggatottan beszélt: – Nem hiszem...
Ezen gondolkoznom kell... Én filmrendező szeretnék lenni... –
Végül megtalálta a helyes formulát: – Gondolkozási időt kérek. –
Az igazgatónő egy hetet adott neki. Akkor újra hívja. Péter végső
kétségbeesésében még kinyögte: – Szeretném, ha apám is ott lenne
a telefonbeszélgetésnél.
Péter orosz szakos se akart lenni, nemhogy öt évet eltöltsön
abban az országban, amelyről annyi rosszat hallott, elsősorban az
apjától. Nyilvánvaló, hogy nemet kell mondania. De hogyan? Bí-
zott apja diplomáciai érzékében. És nem csalatkozott. A volt szo-
ciáldemokrata munkás, a kommunisták esküdt ellensége egy hét
múlva ott állt az orosztanárnő és az igazgatónő között a telefonnál,
és mindenben megerősítette Péter ellenkezését. – Fiam, gondolj
a jövődre! – ismételgette, kissé rejtélyesen. Amikor karácsonykor
Péter kétnapos eltávozást kapott és végre személyesen beszélhetett
apjával, megkapta a mondat kifejtett értelmezését: – Janicsárkép-
zőbe akart téged küldeni az a boszorkány! Janicsárképzőbe! Akik
a ruszkiknál végeztek, azok mind fejesek lesznek, onnan nincs
menekvés, a legnagyobb disznóságokban is részt kell venned, gyil-
kosokkal haverkodnod! Jó, hogy megvolt a magadhoz való eszed
és nemet mondtál! – Hát persze – gondolta Péter –, Júlia és Jancsó
velem volt. – Hosszú idő óta Péter most először ismét örült az ap-
jának. Helyreállt a karácsony.
4
Péter egy hét múlva kiköltözött Évához, és fél évre rá összeháza-
sodtak. Az esküvőjüket majdnem lekésték, mert elszalasztották a
városba vivő buszt – a következő csak fél óra múlva jött –, de Éva
nem esett kétségbe, kiállt az út szélére menyasszonyi ruhában és
lestoppolta az első arra járó kocsit. Évában Péter egyszerre vissza-
kapta Andreát és Sophie-t, Andrea vadságát és Sophie szelídségét,
csak jobb kiadásban, a lány az egyetemi órákon föltűnően értel-
mesnek bizonyult.
Mindenekfölött azonban Éva teste tökéletesen megfelelt Péter
ízlésének, azonnal elkezdte fotózni, az eredendő flegma kacérság
kiváló fotóalannyá tette a lányt. Ellenfényes, lágy képeket készí-
tett, ahol sok részlet árnyékba borult, az egyiken – Péter ezt sze-
rette a legjobban – Éva hanyatt fekszik sötét háttér előtt, karját feje
alá kulcsolja, a fejét elfordítja, frissen mosott, sötétbarna haja izgal-
mas összevisszaságban hajlik át a fülén, hónaljszőrzete alig látszik
– nem borotválta a hónalját, sminket sem használt –, formás, ará-
nyos melle finoman elomlik, barna mellbimbója nyugalmi álla-
potban, tökéletes kör közepén, mellkasa alsó részén néhány borda
tűnik át, hasa laposan lejt öle felé, két combja összetéve, fölhúzva,
a fény végigsiklik a kemény izmokon.
A flegma kacérság más helyzetekben persze sok gyötrelmet
okozott Péternek. A lány továbbra is ugyanúgy, szétterpesztett
lábakkal, hosszú csizmában, miniszoknyában ácsorgott az egye-
tem lépcsőin, ahogy Péter először megpillantotta és amitől nyom-
ban fölállt hátán a szőr. Rikító ruhákban járt, egyszer úgy állított
haza, hogy a köröm minden lábujján más színben pompázott, Pé-
ter kérdésére előadta, hogy egy bizonyos Sanyi követte ezt el két
óra közt a könyvtárban. Péter gyomra görcsbe rándult, Éva meg
kacarászott. A lány az elmúlt néhány évben komoly tapasztalatok-
ra tett szert a testi örömök terén, igazán nem vesztegette az idejét –
és ezekben persze Péter legnagyobb megelégedésére őt is bőséggel
részeltette, abba is maradt a hajhullás –, amikor Péter megkérte,
hogy számolná meg eddigi kapcsolatait, harmincnál a fiú tehetet-
lenül dőlt hátra és teljesen védtelennek érezte magát.
De Éva csupán egyetlen igazi nagy szerelméről szeretett be-
szélni, az elsőről, aki valami csodás indiai srác lehetett – Éva szü-
lei két évet kiküldetésben Delhiben töltöttek, a lány éppen akkor
kamaszodott –, olyan szelíd átérzéssel, hogy Pétert elöntötte a ve-
ríték, fogja-e ez a lány valamikor őt is így szeretni? Lassan egy-
máshoz idomultak, szinte mindent együtt csináltak, az intim szfé-
rájuk át- meg átjárta egymásét, közös fogkeféjük volt például, amit
barátaik még hosszú évek múlva is irigykedve emlegettek. Éva
visszafogottabb, Péter meg kezdeményezőbb lett, de nem eléggé.
Mármint Éva ízlése szerint.
Egy forró nyári délelőtt kimentek a falu legelőjére napozni,
senki a környéken, Éva zavartalanul megszabadult fürdőruhájától
és hátradőlt a pokrócon. Aztán lassan, módszeresen csókolgatni
kezdte Péter testét, haladt egyre lejjebb és lejjebb, majd finoman a
szájába vette a fiú hímtagját. Péter lélegzete elakadt, a gyönyörtől
és a megdöbbenéstől egyszerre, ilyesmi először fordult vele elő,
egész lénye fölkavarodott, háborgott, el is akarta tolni a lány fe-
jét meg nem is, hol kínt, hol meg elképesztő gyönyört érzett, de
nem tudta elengedni magát. Korábban is megesett vele néha, hogy
fájt a szeretkezés. Félt megmondani Évának, igyekezett úgy tenni,
mintha zavartalanul élvezné a dolgot.
Elment orvoshoz, de a doktor semmi kivetnivalót nem talált
Péter hímtagjában. – Sokat gyakoroljon – nevetett rá kajánul. –
Ha van kivel. – Péter ostobán vigyorgott: – Persze, persze... – az-
tán megkérte Évát, hogy reggelente ne szeretkezzenek, mert utána
annyira elernyed, hogy képtelen bemenni az egyetemre. Éva fur-
csán nézett rá, nem szólt semmit.
5
Nyáron, még az esküvő előtt stoppal lementek a bolgár tengerpart-
ra, vendégszerető családoknál szálltak meg, akik fölvették, majd
meghívták őket magukhoz éjszakára. Egy szakállas bolgár annyira
örült nekik, hogy az éppen fölújított nászszobába kalauzolta őket,
baldachinos ágy, a szoba beborítva káprázatos szőnyegekkel, taka-
rókkal, este fenséges sajtok és húsok, lucskos görögdinnyék, bor,
mintha nászúton lennének. Éjszaka Péter fölbátorodott, beleadott
apait-anyait, érezte, ha ezen a téren nem ér föl Évához, az alááshatja
a kapcsolatukat. Éva elégedettnek látszott, de nem beszéltek róla.
Az erdélyi hegyek között Péter sakkozni tanította a lányt, Éva
meg angolul a fiút. Indiában kifogástalanul megtanult angolul.
Romániában elhaladtak a mellett a takaros kastély, most a kom-
munista pártvezérek exkluzív üdülője mellett, amelyben az ’56-os
forradalom leverése után fogva tartották a forradalom vezetőit,
mielőtt akasztófára küldték őket. Éva teljes átéléssel hallgatta Péter
beszámolóját ’56-ról, azonosan éreztek: elkeseredett dühöt a meg-
esett szégyen miatt.
A tengerparton az első nap annyira leégtek, hogy napokig csak
kenegették egymást, mindenféle jobbnál jobb szagú kencével és
olajjal, ami változatos gyengédségekre adott alkalmat. Az egyik este
táncolni mentek a kempingből a városba, és lekésték az utolsó buszt.
Taxit kerestek, ám megtudták, hogy errefelé nem mászkálnak úgy
összevissza a taxik, szabadon, hanem el kell menni értük a központi
taxiállomásra. Alapos gyaloglás után nagy tömeget találtak a taxiál-
lomáson, taxit viszont egyet sem. Péter bánatosan fölsóhajtott: – To
be or not to be... – mire mögötte megszólalt egy fickó: – That is
the question. – Pétert jó érzés járta át, lám, van nemzetközi nyelv,
és az nem az orosz! Persze a bolgárokkal Péter jórészt csak oroszul
tudott érintkezni, hiába, a szláv nyelvek nemzetközisége letagad-
hatatlan, Éva viszont angolul beszélt, és Péter is igyekezett frissiben
szerzett angoltudását használni. A bolgárok is szívesebben beszéltek
angolul, mint oroszul, már ha tudtak. Kevesen tudtak.
Danyiil például egyáltalán nem beszélt semmilyen nyelvet, csak
a bolgárt. Vele a tengerparton akadtak össze, amikor kipakolta a
reggeli zsákmányt a csónakjából. Hamar megalkudtak egy rakás
halra, apró keszegféle lények fickándoztak Danyiil kosarában, sülve
igazi csemege. Ennek a kézzel-lábbal lebonyolított beszélgetésnek is
meghívás lett a vége. Péterék a hét hátralévő három napját Danyiil
házában töltötték, minden fizetség nélkül. Az első este, a szokásos
lakoma után Danyiil Péter értésére adta, hogy másnap hajnalban
ismét halászni indul és segítségre lenne szüksége. Péter magyaráz-
ta, hogy sose halászott, tengeren se csónakázott mind ez idáig, ám
Danyiil csak nevetett és közölte, hogy nem ingyen kéri, Péter meg-
kapja a rendes részét, hárman lesznek, a zsákmányból származó be-
vétel harmada őt illeti. Ennek az ajánlatnak nem lehetett ellenállni.
Még sötétben indultak a csónakhoz és elhajóztak a tengeröböl
kijárata felé. Enyhe szellő fújdogált, ám a hullámok így is tekin-
télyesen dobálták a csónakot, kivált amikor kiértek a nyílt vízre.
Pétert hányinger kerülgette, de igyekezett férfi módra viselked-
ni. A két öregedő bolgár egy alkalmas helyen lehorgonyozta a
csónakot és hosszú damilzsinórokat engedett a vízbe, amelyeken
élénk piros műanyag csalik sorakoztak, tíz-tizenöt egy húron.
Kettőt-kettőt a csónak mindkét oldalán. Péternek az az egyszerű
feladat jutott, hogy amilyen gyorsan csak képes, leszedje a ha-
lakat a csalikról, hogy minél hamarabb ismét vízbe ereszthessék
a zsinórokat. Ám a halak tenyérnyi nagyságúak voltak, sikam-
lósnak, és ami a legrosszabb, szúrósnak, tüskésnek bizonyultak.
Akárha sündisznókat fogdosna. Rögtön az első fogásnál fölvérezte
mindkét tenyerét. Rosszul nyúlt persze hozzájuk, az öregek ne-
vetve mutatták neki, mi a helyes fogás. Lassan belejött, de akkor
már rendesen vérzett mindkét tenyere. Szívta a fogát, de nem szólt
semmit, a halászok villámgyorsan dolgoztak, kapkodnia kellett.
Közben kisütött a nap, de a melegét nem érezték a szélben. Péter
egyre éhesebb lett, reggeli nélkül indultak útnak, igaz, nem is bírt
volna enni kora hajnalban. Három óra elteltével, amikor Péter már
pokolba kívánta az egész tengert, halászostul, halastul, mindenes-
tül, végre szünetet tartottak.
Danyiil elemózsiás batyut vett elő, és nagy komótosan kirakott
az ülésre három fehéres-sárgás színű, óriás gyufásdoboz méretű,
zsíros valamit. Péter várta, hogyan fognak hozzá, azok minden
teketória nélkül megragadták puszta kézzel és harapni kezdték.
Péter némi viszolygással szintén kézbe vette a gyorsan olvadó, csö-
pögő sárgaságot, tétovázott egy-két pillanatig, de annyira kaparta
már a gyomrát az éhség, hogy behunyta a szemét és beleharapott.
A margarin íze gyorsan szétolvadt a szájában, nagy erőfeszítésébe
került, hogy öklendezni ne kezdjen, de legyűrte az első falatot.
Eszébe jutott, hogy Hans Castorp a Varázshegyen mennyire döb-
benten nézte a vajat, mert nem kis golyócskákban szolgálták föl,
hát Péter ugyan nem golyócskákhoz szokott, de a vajat kenyérre
kenve szerette, nem puszta kézzel, tömbben harapni. Ám az éhség
nagy úr, az utolsó csöppig megette az adagját. Kóválygott a gyom-
ra, igyekezett nem elhányni magát, szerencsére beindult a máso-
dik műszak, nem maradt ideje a gyomrával foglalkozni. Dél körül
értek vissza a partra, Péter véres kézzel, elcsigázva, vörös vállak-
kal, de büszkén: bőséges zsákmány borította a csónak fenekét.
Este a piacon, miután Danyiil eladta az árut, Péter megkapta a
részét, rögtön mentek Évával a búcsúba, végre némi pénzzel, Péter
kagylófüzért akasztott Éva nyakába, Éva meg zsebkést nyomott a
fiú kezébe. Aznap éjszaka semmi hiba nem akadt a szeretkezésben,
kivéve hogy Éva sikolyai nem hagyták aludni Danyiilékat. Reggel
az öregek kaján mosollyal bocsátották útjukra őket, még egy szelet
sajtot is kaptak útravalóul.
6
A magyar–román határon gyalog jöttek át, minden pénzük el-
fogyott, az utolsó doboz szardíniát Nagyváradon bontották föl és
tengeri kagylóval kanalazták ki, mert valahol az úton kicsúszott a
hátizsákból a kiskanál. Annyit simultak egymáshoz nemhivatalos
nászútjuk alatt, hogy egyszerre hosszú távú tervezgetéseken kap-
ták magukat, gyerekek, életmód, közös élet, tanítás valahol egy
hegyi faluban vagy a Balaton mellett, vagy talán a Dunánál. Péter
elhatározta, hogy oroszt semmiképpen nem tanít, untig elég az,
hogy kényszerből erre a szakra vették föl, ő személyesen nem száll
be az országát fegyveresen leigázó, elnyomó hatalom ideológiájá-
nak terjesztésébe, remélte, magyartanításból meg tud élni. Évának
felbecsülhetetlen értékű tőke állt rendelkezésére: az Indiában tö-
kéletesen elsajátított angol, ez a nyugati kultúrához kapcsolta, a li-
berális eszmékhez, a civil demokráciához, és még pénzt is lehetett
keresni vele, jó pénzt.
Szerelmükből lassan szövetség lett: egyképpen látták a világot, és
egyképpen akarták formálni is. Mert formálni akarták, semmi két-
ség nem merült föl a tekintetben bennük, hogy a világ, világuk ala-
pos reformra szorul, jelen állapotában magára valamit is adó ember
számára egyszerűen elfogadhatatlan. De az iránt sem éreztek sem-
miféle kételyt, hogy a világ formálható. Hogy lehetséges előre elter-
vezett módon alakítani. Ez pusztán elszánás, kitartás, komoly mun-
ka, akarat, intelligencia kérdése. Terveket szőttek alternatív tanítá-
si módokra, új tananyagra, amely mentes a kommunista, elnyomó
ideológiától, szövetségeseket kerestek a bölcsészkaron, nyári felvételi
előkészítő táborokat szerveztek középiskolásoknak, ahol gyakorlati
tapasztalatokat szereztek elképzeléseikről, és szerették egymást.
De államuk elnyomó apparátusa, a fölsőbb KISZ- és pártszer-
vek besúgókat szerveztek be közülük, betiltottak üléseket, tábo-
rokat, összejöveteleket, a besúgókon keresztül ocsmány hazugsá-
gokat, rágalmakat terjesztettek, hogy így rontsanak meg személyes
barátságokat, szerelmeket.
Péterék szerelme és szövetsége azonban erősebbnek bizonyult
a rágalmaknál. Kiutálták maguk közül a besúgókat, baráti társa-
ságuk, amely húsz fő körül lehetett, csak erősödött az alantas tá-
madásoknak köszönhetően. Olyannyira, hogy rábeszélték Pétert,
vállalja el a bölcsészkari KISZ-titkárságot. Péter a pokolba kívánta
őket, már a gondolattól is fölállt a szőr a hátán. A KISZ a kom-
munista párt ifjúsági szervezete lévén amolyan előképzőt jelentett
a pártba, a hatalomba, amelyet Péter zsigerből rühellt. Igen ám,
mondták a többiek, de ha KISZ-titkár lennél, akkor megvédhet-
nél bennünket, akkor nagyobb terünk lenne táborokat szervezni,
szabadabban dolgozhatnánk. Az egyetemi KISZ-szervezet való-
ban bírt valamiféle, igencsak korlátozott autonómiával, legalábbis
elvi szinten. A gyakorlatban ezt az autonómiát eddig senki nem
kívánta a párttal szemben fölhasználni, megnézhetnénk, mire me-
gyünk vele – mondták a többiek. Éva is lelkesen helyeselt, így az-
tán Péter szörnyű rossz érzések közepette megadta magát.
Négy hónapig bírta, közben ismét elkezdett hullani a haja,
nem járt egyetemi órákra, folyamatos csatározásokkal töltöt-
te az idejét, összevesztek az összes létező felettes állami, párt- és
KISZ-szervezettel, elutasították a pártba jelentkező KISZ-tagok
jelentkezési kérelmét – kis nyomorult karrieristák, gondolta Péter
–, viszont mindenkinek támogatták a nyugati kiutazását – ehhez
ugyanis akkoriban párt- és KISZ-ajánlás szükségeltetett –, hadd
ismerkedjenek a nyugati liberális demokrácia értékeivel kedvük
szerint. De ez a magatartás semmiféle gyakorlati eredményre nem
vezetett, kivéve az egyre erősödő hivatalos szankciókat és fenye-
getéseket, most már azt is betiltották, amit eddig nagy nehezen
engedélyeztek.
7
Március 15-én azután történt valami, ami végképp megértette
Péterrel és a többiekkel is, hogy ez a belső autonómiára hivat-
kozó út egyszerűen járhatatlan, nem létezik semmiféle autonó-
mia, a párt totálisan uralkodik felettük. Március 15-e talán a leg-
nagyobb nemzeti ünnep volt Magyarország életében, az 1848-as
polgári forradalom kirobbanásának évfordulója, amikor az ország
egy évre sikerrel megszabadult az osztrák uralomtól, független or-
szággyűlést, felelős kormányt választott magának, és megfosztotta
trónjától a Habsburg-uralkodóházat. A kommunista párt azon-
ban évről évre egyre jobban félt ettől az ünnepnaptól. A hivatalos
ünnepségek mind bombasztikusabbak lettek, a rendőri biztosítás
egyre nagyobb, és ebben az évben először egyetemista fiatalok
egy csoportja estefelé nemhivatalos tüntetést rendezett a böl-
csészkar szomszédságában álló Petőfi-szobornál. Petőfi Sándort,
az 1848-as forradalom legendás költő vezérét huszonhárom éves
korában a forradalmat leverő orosz katonák ölték meg, hiába, az
oroszok soha nem bizonyultak a demokrácia, a nemzeti függet-
lenség nagy barátainak. Ezen a március 15-i, tavaszi estén több
tucat fáklyás tüntető vonult a Petőfi-szoborhoz, és ott forradalmi
verseket szavaltak, dalokat énekeltek. Néhány percig mindössze,
mert a rendőrség nagy erőkkel azonnal a helyszínre érkezett és
alaposan elverte, majd letartóztatta a tüntetés résztvevőit. A böl-
csészkar közeli épülete kapóra jött a rendőröknek, oda cibálták be
az embereket és fölvették személyi adataikat. Aki bármiféle ellen-
állást tanúsított, annak fejét beleverték a lépcsőkorlátba, a falba,
belerúgtak, leütötték.
Péterék minderről semmit nem tudtak, de másnap láthatták
a lépcsőfeljáratnál a brutalitás nyomait, lehullott vakolat, véres
lépcsőkorlát, letört ablakkilincs. Ekkor Péter elhatározta, hogy
dűlőre viszi a dolgot: vagy létezik egyetemi autonómia, és ak-
kor a rendőrök brutális föllépése ennek súlyos megsértését jelen-
ti, hiszen az egyetem területén történt az atrocitás, vagy nem, és
akkor lemond posztjáról. A bölcsészkari KISZ-szervezet nevében
tiltakozást fogalmaztak, elküldték a hivataloknak, kitették a fali-
újságra. Péter délután, kimerülten az egész napi hadakozástól, a
könyvtárban igyekezett követni Hegel fejtegetéseit a szolga és az
úr viszonyáról, majd lassan elszenderedett. A dékáni hivatal nyálas
előadója, bizonyos Jónás úr rázta föl jótékony álmából, és közölte
vele, hogy a dékán azonnal hívatja. Péter borostásan hunyorgott
Jónásra, aki legszívesebben megragadta volna a fiú grabancát, alig
bírta türtőztetni magát, remegett az indulattól. Péter kezdte föl-
fogni a helyzetet. Összeszedte magát és elindult Jónás nyomában
a dékánhoz, aki már ott állt a faliújság előtt, úgyszintén zaklatott
idegállapotban, és meredten bámulta Péterék tiltakozását, ami a
zárható üvegajtó mögött díszelgett, négy rajzszöggel odaerősít-
ve a parafa táblához. – Ezt azonnal vegye le, maguk lázítanak!
– követelte a dékán sziszegő hangon, és nyugtalanul pillantgatott
jobbra-balra a folyosón, hány diák jár még arra. Alacsony, hajlott
hátú, vastag szemüveges ember lévén, alulról tekingetett föl Péter-
re. Sajnos eléggé kihaltnak mutatkozott már az épület, esteledett,
Péter senki segítségére nem számíthatott. – Ez itt a bölcsészkari
KISZ-bizottság hivatalos állásfoglalása, közösen hoztuk, a töb-
biek fölhatalmazása nélkül én egyedül nem tehetek vele semmit
– próbált Péter az elvileg kötelezőnek elismert, ám gyakorlatilag
lépten-nyomon semmibe vett, megerőszakolt demokráciafelfo-
gásra hivatkozni. – Azonnal vegye le, ez hivatalos utasítás! Ez a
kiáltvány veszélyezteti az egyetem rendjét – emelkedett a dékán
hangja, a testes Jónás pedig Péter mögé állt, mintegy elzárván a
menekülés útját, ha esetleg Péter erre szánná rá magát. A faliújság
kulcsa benn lapult Péter íróasztalában, a fiú tehetetlenül ácsorgott,
szinte nekiszorítva az üvegnek, semmilyen mentő ötlet nem jutott
eszébe. – Vagy rendőrt hívjunk? – szólalt meg a nyakába lihegve
Jónás. Pétert mérhetetlen fáradtság öntötte el, undorodott ettől
a helyzettől, remegett a gyomra, izzadt. Kétségbeesetten nézett
körbe, kihez fordulhatna segítségért, de hiába. Megadta magát. –
Minden fórumon tiltakozni fogunk ez ellen az eljárás ellen – dör-
mögte, inkább csak úgy az orra alá, minden meggyőződés nélkül,
és átadta a kulcsot az izgatott hivatalnokoknak. Jónás olyan siető-
sen tépte le a papírt, akárha valami súlyos, ragályos betegség vírus-
gazdáját távolítaná el, a rajzszögek leestek az egyetem kikövezett
folyosójára, Jónás apró darabokra szétszaggatta a tiltakozást, össze-
gyűrte kéjesen. Aztán faképnél hagyták a teljesen megsemmisült
Pétert, elmenet a dékán még odasziszegte neki: – Ha nem vigyáz,
kicsapatás lesz a vége!
8
Pétert alaposan megviselte ez a néhány hónap, átkozta magát,
hogy engedett barátai rábeszélésének, de legalább a saját bőrén
megtapasztalta, hogy tágítható-e a rendszer belülről. Nem tágít-
ható – napnál világosabb lett ez a lehangoló tény, semmiféle csű-
rés-csavarás, elméleti fejtegetés többé nem tudta elhitetni Péterrel,
hogy bármi értelme lenne ilyesmivel kísérletezni. Lemondott. De
előtte megpróbálkozott még egy utolsó csatával, hátha sikerül leg-
alább egyetlen ütközetet megnyerniük, ha a háborút már rég el is
veszítették – gondolta.
Egyik nap ugyanis feldúltan nyitott be a KISZ-bizottságra egy
magas, fekete diáklány, Péter épp lemondási nyilatkozatát fogal-
mazta, rosszkedvűen, borostásan ült az asztalnál, és pokolba kí-
vánta a KISZ-t, a pártot, a kormányt, de elsősorban is önmaga
hülyeségét, hogy itt piszmog értelmetlen mondatokkal, ahelyett
hogy Arisztotelészt olvasna. A lány igen mutatósan és határozot-
tan, szétvetett, pompás, hosszú combokkal Péter elé állt, a fiú
azonnal érezte, bármit akarjon is ez a csinos teremtés, nyert ügye
van. Följebb tolta a szemüvegét.
– Képzeld el, mi történt velem! – kezdte kérdezés nélkül a fe-
keteség. – Botrány! Ki akarnak rúgni. Teljesen elképesztő! Véd-
jetek meg! – Jó – vágta rá Péter gondolkodás nélkül. A lány fölült
az asztal szélére, szoknyája ingerlően fölcsúszott, csipkés, fekete
harisnyát viselt, finom szagok terjengtek körülötte. – Képzeld, az
a fasz Boros rajtakapott a koleszben egy fiúval. És most ki akarnak
rúgni. Hát hol élünk? A középkorban? – Péter igyekezett minél
komolyabban és együttérzőbben bólogatni. Közben fél szemmel
a lány mellét kereste, de az, úgy látszik, elhanyagolható méretű
lehetett, vagy igen ügyesen álcázta a laza, kötött piros pulóver.
– Tudtok segíteni? – Péter egyre nehezebben tudta legyűrni az
egész testét átjáró jóleső bizsergést, igyekezett olyan hivatalos ké-
pet vágni, amilyet csak tudott, hülyén nézhetett ki. – Hát, meg-
próbálhatjuk – mondta félszegen –, de tudod, mi már mindenki-
vel összevesztünk, épp most írom a lemondásomat – mutatott az
előtte fekvő papírlapra. – De ha engem innen kirúgnak, akkor
végem, akkor sehová nem vesznek föl többet – idegeskedett a lány,
leugrott az asztalról. – Aha – fűzte hozzá ostobán Péter. – Holnap
a dékáni tanács fegyelmi bizottsága tárgyalja az ügyet, már föl-
vettek mindenféle jegyzőkönyvet, ki akarnak rúgni. – Péter föl-
állt. – Jegyzőkönyvet? – kezdett gyűlni benne az indulat. – Miféle
jegyzőkönyvet? – Hát ez a barom, ez a nevelőtanár a koleszban, a
Boros, ismered? – Péter megrázta a fejét. – Mindegy, ez, képzeld,
ránk törte az ajtót éjszaka, ott feküdtünk meztelenül – Péter meg-
próbálta elképzelni a lányt meztelenül, belepirult –, és elkezdett
üvöltözni, hogy így a kollégiumi szabályzat meg úgy a kollégiumi
szabályzat, és azonnal menjünk a portára, ott majd ő jegyzőköny-
vet csinál erről az egészről, itt nem lesz kupleráj, majd ő meg-
mutatja. – Hol az a jegyzőkönyv, kaptál belőle? – A faszt! Meg se
nézhettük. Azt hiszem, a Jónásnál van. – A Jónásnál? – sötétült el
Péter arca. Lassan kezdett rájönni, mit kell tennie. – Oké, figyelj,
először is elkérem a jegyzőkönyvet a Jónástól. Aztán holnap elme-
gyek a tárgyalásra. Meglátjuk, mit lehet tenni. – Köszi! – mondta
a lány megkönnyebbült mosollyal, és elviharzott.
Péter átment a dékáni hivatalba, Jónáshoz. Előre undorodott
a találkozástól, de nyugalmat erőltetett magára. Előadta, miért
jött. Jónás komor arccal közölte, hogy a jegyzőkönyv bizalmas
dokumentum, azt ő nem adhatja ki senkinek. – A KISZ a diák-
ság érdekvédelmi szervezete, nekem jogom van megnézni a jegy-
zőkönyvet – Pétert hirtelen komoly elszántság szállta meg, Jónás
érezhette, hogy ezúttal a fiú nem visszakozik olyan könnyen. Rö-
vid gondolkodás után kényszeredetten azt mondta: – Arról lehet
szó, hogy itt, a jelenlétemben megnézze. Jegyzeteket készíthet,
másolatot nem. – Péter leült. Jónás remegő kezekkel kinyitotta
a páncélszekrényt, Péter vidáman vette tudomásul, nocsak, Jónás
úr ideges?
A jegyzőkönyvből Péter elé tárult a rendszer minden bugy-
ra a maga teljes, undorító bűzösségében. Megalázás, fenyegetés,
gyanúsítgatás, a privát szféra teljes semmibevétele, mindez leönt-
ve marxista–leninista szósszal, hánytató keverék. Fölkavarodott a
gyomra. És már megint egyedül kell szembenéznie ezzel az egész
aljassággal! Egyetemi, kollégiumi szabályzati pontok, amelyek
tiltják látogatók fogadását, majd a kilátásba helyezett szankciók, a
legerősebb a kirúgás, ami egyszersmind az ország összes egyete-
mére érvényes. – Na, ennyit az egyetemi autonómiáról! – gondol-
ta Péter keserűen. A hosszú combú feketeség helyzete kilátástalan
– vonta le magában a következtetést Péter két óra múlva, amikor
fölállt az asztaltól. – Kérek hivatalos meghívót a holnapi tárgyalás-
ra – mondta Jónásnak. Az kajánul vigyorogva ránézett: – Minek,
magának amúgy is jelen kell lennie hivatalból, vagy nem? – Péter
bólogatott, persze, persze, csak eddig sohasem jelent meg ezeken
az üléseken. Köszönés nélkül, már megint porig alázva távozott
Jónás irodájából. – A rohadt kurva anyátokat, a kurva anyátokat! –
mormogta maga elé, és sietett haza Évához.
Otthon egész éjszaka tárgyalták Évával a kínálkozó lehető-
ségeket. Mi lehetne a sikeres védelem kulcsa? Azt, hogy a lány
megszegte a kollégiumi szabályzatot, nem lehetett vitatni. Hogy a
kollégiumi szabályzat, úgy, ahogy van, égbekiáltó disznóság, nyil-
vánvaló, de megváltoztatására semmi esély. Ezzel most kár foglal-
kozni. Egyetlen esély a büntetés mérséklése, de milyen érvek alap-
ján? A lány nemhogy nem párttag, de mint kiderült, már több éve
a tagdíjat sem fizeti a KISZ-ben, és semmilyen érdemei nincsenek
a szocializmus építésében, pszichológushallgatóként mindössze –
mindössze! – a szakmáját igyekszik elsajátítani, de hát ez hivatalos
szempontból édeskevés. Hol a lojalitás? Hol a társadalmi munka,
hol a seggnyalás? Ilyen pompás combokkal a feketeség nyilván úgy
gondolta, ilyesmire neki nincs szüksége. Elég, ha tanul és szeret-
kezik. De tévedett. A szocializmus mintabarakkjában szeretkezni
sem lehet hivatalos jóváhagyás nélkül! Péter tanácstalanul nézett
Évára: – Most akkor mi legyen? – Hát, úgy néz ki, annál többet
nem tehetsz, mint megpróbálsz a jóindulatukra apellálni. Hátha
maradt még bennük valami emberi... – Péter keserűen fölneve-
tett: – Ezekben? Ezekben?!
Másnap kialvatlanul, rosszkedvűen megjelent a dékáni dísz-
teremben; elegáns, aranyborítású oszlopok, márványszobrok,
bársonyszékek, körben tölgyfa asztal, rajta vizeskorsók, virágok,
a falról Marx, Engels és Lenin néz le jóindulatúan, de szigorúan.
Tekintélyes egyetemi tanárok, tanszékvezetők, kicsit kopott öltö-
nyökben, elgyötört arccal, elszántan. A feketeség ott áll középen,
legrövidebb miniszoknyájában, legvadítóbb csipkeharisnyájában,
csizmában, blúzban. – Van melle – konstatálta Péter elégedetten.
– Van bizony, a szentségit, de milyen! – Ettől az észrevételtől föl-
vidult.
– Elvtársak! – kezdte a dékán. Pétert mintha gyomron vág-
ták volna, leült az utolsó székre az asztal végén. – Nem vagyok
az elvtársatok! – morogta az orra alatt. A feketeség egész idő alatt
pompásan viselkedett, kihasználta női fölényét az öregedő férfiak-
kal szemben, ingerelte őket, mindezzel persze csak újabb rossz-
pontokat gyűjtött, de ez már láthatóan nem érdekelte. Amikor
Péterre került a sor, odaállt a lány mellé, rákacsintott és elkezdte:
– Nem tudom, Önök mikor szeretkeztek utoljára, én ma reggel,
és mondhatom, igen jólesett... – folytatni már nem tudta. Óriási
fölhördülés fogadta szavait, a dékán elvörösödő arccal fölugrott a
helyéről, üvöltve követelte, hogy ezt az egyént azonnal távolítsák
el, ilyen hangon ezek között a falak között nem lehet beszélni,
szégyen, mindketten ki vannak rúgva. Jónás, ki más, majd össze-
törte magát az igyekezettől, hogy ő érjen oda először Péterhez, és
kezdte kituszkolni a díszteremből, a feketeség meglepetten nézte,
visszakacsintott a fiúra. Jónás, taszigálás közben, örömteli izga-
lomtól eltelve suttogta Péter fülébe: – Magának vége, magának
vége! – Péter döbbenetes megkönnyebbülést érzett. Tavaszodott.
A hetvenes évek közepén, Magyarországon.
9
A feketeséget kirúgták, Pétert pedig egy évre fölfüggesztették
egyetemi hallgatóhoz méltatlan magatartás miatt. Ezzel elnyerte
élete egyik legboldogabb évét. Végre lett ideje elolvasni régen
halogatott könyveket, rendesen tanulhatott angolul és rengeteg
ideje maradt Évára. Nyáron az Öreg túrakajakjával leeveztek a
Dunán a Baja alatti táborba, a Kádár-szigetre, három napig tar-
tott a nomád túra, mindjárt az első délután hajótörést szenved-
tek, az erős szél kifújta őket a partra, a kajak megtelt vízzel,
mindenük csuromvizes lett. Ráadásul kajakcipelés közben Péter
kificamította a bokáját, másnap kissé viharverten folytatták az
utat, de megjavult az idő, az erős napon hamar megszáradtak.
Paksnál egy vízisíelő alaposan rájuk ijesztett, feléjük tartott, úgy,
hogy kajakjuk a motorcsónak és a vízisís közé került, a kötél ép-
pen fejmagasságban közelített hozzájuk szélsebesen, amikor az
utolsó pillanatban a fickó elengedte a kötelet és kisiklott a partra.
Egy pillanatra meglegyintette Pétert a halálfélelem. Oly szem-
pillantás alatt történt az egész, mozdulni sem maradt ideje, bá-
multa a nyaka felé suhanó kötelet.
Este kerestek egy alkalmas helyet a parti erdőben, ahol föl-
verhették a sátrat. Szürkületkor kötöttek ki, a legrosszabbkor, már
ami a szúnyogokat illeti. Elkeseredetten, vadul, sűrű rajokban ro-
hamozták őket, mire bemenekülhettek végre a sátorba, nyakuk,
arcuk, kéz- és lábfejük tele volt csípésekkel. Egész este ápolgatták
egymást, aztán összebújtak a hálózsákban. Ebből is csak egy volt
nekik, mint fogkeféből.
Másnap este pecsenyepirosra égve, holtfáradtan érkeztek meg
a táborba, a többiek elismerő üdvrivalgásokkal köszöntötték őket,
átestek a vízkeresztségen, immár kiérdemesült táborlakók lettek,
Péter indult fát gyűjteni, Éva beült a krumplipucolók közé, bu-
nyevácpörkölt készült, az Öreg specialitása. Az esti árnyakhoz ho-
mályba takart arcok tartoztak, öten-hatan tüsténkedtek az Öreg
irányítása alatt, Irén töltögette a bort. Péterék az Öregéken kívül
senkit nem ismertek. Lassan kibontakozott mindenki története,
kivált Sanyié és Judité. Sanyival valami nagy baj volt. Ült rőtes
szakállába temetkezve és vedelte a bort. Negyvenes, kopaszodó
férfi, mögötte Judit, terebélyes fenekével egy tuskón, egyfolytában
a férfi hátát simogatta. Akadozott a beszélgetés, az Öreg néha rá-
dobott egy gallyat a tábortűzre, ilyenkor egy villanásra megmu-
tatkozott Judit elgyötört arca, sírással küszködött. Sanyi időnként
megszólalt és a szakadt partot emlegette a homokdomb mellett,
ilyenkor az Öreg meg Judit felváltva torkolták le, hogy ne be-
széljen hülyeségeket. – Tudod, Sanyikám, te úgy tartozol hozzá
ehhez a táborhoz, mint ez a bükk itt – és rácsapott az Öreg egy
gallyal a tűz fölé emelkedő fa törzsére –, jövőre is meg azután is,
meg azután is. Itt leszünk és bunyevácpörköltöt fogunk főzni és
kékoportót inni, butykosból. Ez már így van. Ne is kapálóddz
ellene! Amíg mi itt vagyunk, te is itt vagy. – Sanyi belecsapott
egyet a levegőbe bosszúsan: – Nincs ennek semmi értelme, hidd
el, az égvilágon semmi értelme. – Már hogyne volna! – torkolta
le az Öreg sértődötten. – Már hogyne volna! Az az értelme, hogy
együtt vagyunk. – Csönd lett, mindenki kortyolgatta a borát, Pé-
terék elcsigázva, észrevétlenül bemásztak a sátrukba, és azonnal
elnyomta őket az álom.
Korán reggel motorzúgásra, kiabálásra ébredtek, amikor Éva
kidugta borzas fejét a sátorból, csak annyit látott, hogy az Öreg
szeli át a Dunát motorcsónakkal, pizsamában, fején az elmaradha-
tatlan kapitánysapka, Judit meg ott áll térdig a vízben és tördeli a
kezét, jajveszékel, Irén nyugtatja, a többek álmosan kászálódnak
elő, értetlenül bámulnak a túloldalra. Péterben fölrémlett, hogy
az Öreg egyszer beszélt a túloldali szakadt partról, ahol jó mély
és hideg a víz, ott halad a hajózási útvonal, az évszázados áram-
lás tíz méternél is jobban kimélyítette a medret, többen lettek ott
öngyilkosok.
Nem lehetett megmondani, mennyi ideig ténferegtek tehetet-
lenül a sátrak között, mígnem az Öreg megérkezett a csuromvizes,
de lélegző Sanyival. – Az utolsó pillanatban fogtam ki – mondta
keserűen nevetgélve – a halak közül.
Péteréknek elment a kedvük a táborozástól. Maradtak azért
két napig, áteveztek a nagy homokdombra, ahol egyedül lehettek
a madarakkal meg a böglyökkel, szeretkeztek a forró homokban,
aztán Péter rávette Évát, hogy álljon neki modellt anyaszült mez-
telenül. A legjobban sikerült, alsó gépállásból készített képen Éva
a tíz-tizenöt méter magas homokhalom tetején áll szétterpesztett
lábakkal, kezét az ég felé nyújtva, akár egy nomád istennő. A ke-
cses, kislányos alak áthajlott asszonyossá, masszív combok, duz-
zadt mellek, terebélyesedő csípő, maga a megtestesült, érett ter-
mékenység.
Tibor, a Z-hajós kapóra jött Péteréknek, amikor szürkületkor
az ormótlan, csattogó, csikorgó vasszerkezettel szépen, óvatosan
bemanőverezett a kövezés mellé, éppen Péterék sátrával szemközt.
Lelkendező kiáltások fogadták. Tiborral, aki Mohács alól hordott
köveket önjáró uszályában Pest fölé, az Öreg dunai szövetségben
állt. Vagány legendák keringtek a borostás, foghíjas, negyvenes
éveiben járó Z-hajósról, akit állítólag egyszer a gyötrelmes fog-
fájás arra is rávett, hogy miközben a Z alakú, ámde igen siralmas
motorral fölszerelt hajója lassan araszolt fölfelé a Dunán, saját ke-
zűleg szabaduljon meg begyulladt zápfogától. Az Öreg szerette a
legapróbb részletekig kiszínezve előadni ezt a történetet, a tábor-
lakók szörnyülködő sóhajai és fölkiáltásai közepette. Hogy Tibor
miként ivott meg fél liter jó kis hazai kisüstit, mielőtt hozzálátott
fölforrósítani a gázégőn a harapófogót, és azután egyetlen szörnyű
elhatározással nekiesett a saját lüktető fogának. Többszöri neki-
rugaszkodással sikerült annyira kilazítania, hogy végre megszaba-
dulhasson tőle, ordított a fájdalomtól, de csak a hajó orrkabinjában
alvó matrózt ébresztette föl, meg néhány kócsagos gémet riasztott
föl a parti bokrokból. Dőlt a szájából a vér, vattával igyekezett
csillapítani, az beragadt a sebbe, de használt. Még csak el se ájult.
Ez ám a legény a gáton! – nevetett az Öreg huncutul, miközben
Péternek enyhén forgott a gyomra.
Nem esett nehezére átélni a fájdalmakat, fogai rendesen meg-
kínozták, egyszer a gimnáziumból kellett elrohannia az ügyelet-
re, előtte még az orosztanárnő belé diktált két fájdalomcsillapítót,
amitől Pétert nem ismert, belső viszketés járta át, földuzzadt a
bőre, mintha szét akarna pattanni, zúgott a feje, a rendelő lépcső-
jén elájult. Amikor magához tért, a fogorvos közölte vele, hogy
úgy látszik, allergiás az amidazophenum-készítményekre, más-
kor vigyázzon, mert az ilyesmibe könnyen bele lehet halni. Péter
nyögve bólintott és a pokolba kívánta az orosztanárnőt.
Tibor hajnalban indult Pest felé, Péterék bekvártélyozták ma-
gukat a parancsnoki kabinba, és megkezdődött Péter életének leg-
hosszabb utazása. A kövekkel megrakott Z-hajó alig bírt a folyóval,
a durva vasszerkezet cammogott a partok mellett, alig érzékelhető
sebességgel. Az idő úgy lelassult, mint Hans Castorpé a Varázs-
hegyen, Péter most élte át először intenzíven, nem csupán pilla-
natokra, tér és idő titokzatos relativitását. Némi unszolásra Tibor
a hatalmas, embermagasságú kormánykerék mögé engedte Pétert,
aztán lement delelni a kabinba, előtte Péter lelkére kötötte, hogy
mindig a fekete és piros bólyákra tartson és közöttük hajózzon el,
ne menjen túl közel a parthoz, és ha hajó jön szembe, keltse őt föl.
Péter üdvözült mosollyal állt a kormánykerék mögött, eltartott
egy ideig, míg rájött, hogy a lomha jószág igen vonakodva, jóko-
ra késésekkel engedelmeskedik a kormánymozdulatoknak, rendre
túlkormányozta a hajót, mígnem aztán rátalált a jó ritmusra. Órák
telhettek el így, egyedül a Dunán, civilizációnak semmi nyoma,
csak az állandóan változó part, kavicsos, homokos, szakadt, la-
posan leomló, parti fecskék odújai a löszfalban, gémek, sirályok,
csobbanó halak, vízbe hajló füzek, bükkök, tölgyek, nádas, csa-
litos, itt-ott egy-két kifolyás, holtágak bejárata, kövezések, ame-
lyektől jó távol tartani a hajót, néha egy templomtorony a bokro-
kon túl, halászok ladikjai, lefektetett varsák, örvények a vízen...
Bőséges ideje jutott mindezt megfigyelni, minden apró részletet,
minden moccanást, a fodrozódást, furcsa állathangokat a bozó-
tosból, nem is törődött semmi mással, csak érzékelte ezt a másik
idődimenzióban létező világot, nem gondolkodott, csak figyelt.
Akárha valami hatalmas, nem emberi méretű test vette volna a
hátára, amelynek két szívdobbanása között emberi napok telhet-
nek el, amelynek alapegysége az év, és kora évszázados. Mindezt
persze csak utólag igyekezett így fogalmilag is megragadni, jóval
később, amikor a vörös hajú, tömzsi filozófus lakásán Heidegger
mondataival birkóztak. Most állt csak a kormánykerék mögött, és
megszűnt számára az idő.
Tibor rekedt hangjára riadt föl: – Mit csinálsz, a szentségit,
már teljesen kisodródtunk a partra!? – szaladt föl duzzadt szemmel
a Z-hajós a kormányállásba. – Ellökte Pétert a kormánytól, és he-
lyére hozta a hajót. Péter ugyanis annyira meredten bámult előre, a
húszméteres hajó orra felé, hogy nem vette észre, amint az erős ol-
dalszél a part felé nyomja a tehetetlen vastömeget. A harmatgyen-
ge motor nem tudta megtartani a hajót a hajózási útvonalon, hiába
célozta be Péter a következő bóját. Ezzel megtört a varázs. Tibor
még morgott egy kicsit, de Éva pompás bablevese megenyhítette a
kedvét. Péter megszégyenülten ült a szűk kabinban az asztalnál. –
Úgy látszik, nem jött még el az ideje, hogy hajóskapitány legyek.
10
Péter a következő évben sikeresen letette elmaradt vizsgáit, így
visszakerülhetett az egyetemre – úgy látszik, a hatóságok már nem
tartották veszélyesnek az egyetemi tanulóifjúságra Péter káros be-
folyását –, de nem sokáig, mert orosz szakos lévén fél évet kötelező-
en a nagy Szovjetunióban kellett töltenie. Nem örült ennek. Nem
örült, mert fél évet Éva nélkül nem tudott elképzelni, s különben
is, a világ sokféle tájára vágyódott, de a ruszkikhoz pont nem. Félt
a rá váró tapasztalatoktól, szorongott, hogy egyáltalán hazaenge-
dik-e, annak az izzadó, remegő kezű férfinak a rémült tekintete
azon az éjszakai szovjet vasútállomáson, amikor a fegyveres orosz
katonáknak kiszolgáltatottan álltak sorba a peronon 1968 augusz-
tusában, nem hagyta nyugodni. Mi lett vele? A tőle kapott gyűrött
cédulát még a vonaton elveszítette valahol, így nem is teljesíthette
a rábízott feladatot, nem tudott telefonálni a megadott számra, ku-
darcot vallott szolidaritásból. Nyomorultul érezte magát emiatt,
nem is beszélt senkinek az esetről, még Évának sem.
És most tessék, itt a jutalom, mehet a ruszkik közé maga is! Ki-
bújni nem lehetett, különben nem kap diplomát. Éva látta, hogy
zuhan egyre mélyebb depresszióba a fiú, akcióba lépett hát és el-
intézte, hogy egy hónapos késéssel követhesse Pétert Leningrádba.
Péterrel madarat lehetett volna fogatni, megnyugodott. Egy hó-
napot fél lábon is kibír.
Tévedett. Januárban érkeztek, a legkeményebb orosz télbe, a
Néva befagyva, az emberek ösvényt tapostak a folyón, ahogy át-
jártak a két part között. A kollégium éppen az Ermitázzsal szem-
ben, Péter hetente átjárt a képtárba, órákig ücsörgött Brueghel
képei előtt, ide menekült a csótányoktól megszállt épületből, ahol
csendes terror uralkodott. Néha nem is olyan csendes! Párosával
helyezték el őket a kollégiumi szobákban, két orosz, két magyar.
Külön emelet a fiúknak, külön a lányoknak. Az már a beköltözés-
nél kiderült, hogy az orosz diákoknak a magyarok megfigyelése a
dolga. Kötelessége. Párt- és Komszomol-feladata. A két nagydarab
orosz fickó mindenütt a sarkukban volt, még a zuhanyozóba is
követték őket. És ragaszkodtak hozzá, hogy az ő jelenlétükben
oroszul folyjon a társalgás, amit persze lehetett indokolni azzal,
hogy nyelvtudásuk tökéletesítése a cél. De a beszélgetések az első
néhány ismerkedő mondat után csak a kommunizmus építéséről
szólhattak, semmi másról, illetve a magyar testvérek ez irányú
erőfeszítéseiről. Péter tehát hamar beburkolódzott tanulmányaiba,
Dosztojevszkijt olvasott, ezúttal eredetiben.
Akkor is ott kuporgott az ágyán pokrócba bugyolálva – a húsz
fokot ritkán érte el a hőmérséklet a szobában, odakint dühöngött a
tél mínusz húsz fok alatt, még az orrukra is rá kellett húzni a sálat,
hogy ne fagyjon le, ha kint jártak –, amikor fémes csattanásra rez-
zent össze. Fölnézett Raszkolnyikov gyötrelmeiből és látta, hogy
a két orosz tőrdobáló versenybe kezdett. Kört rajzoltak a szoba aj-
tajára, a cél az volt, hogy a jókora vadásztőr hegye beleálljon a kör
közepébe. Ha nem pontosan merőlegesen dobtak, akkor a fegyver
éles csattanással találta el az ajtót. Péter döbbenten nézte őket, fö-
lült, ledobta magáról a pokrócot. A másik magyar nem volt a szo-
bában. Azok rá se hederítettek. Ihattak, mert kissé dülöngélő lép-
tekkel mászkáltak, neki-nekiütődtek egymás testének meg a búto-
roknak. Péter megszólalt csöndesen: – Dásztátocsná. – Azt akarta
mondani: – Elég! – A fickók meg se hallották. A tőr éppen ott
csillogott az ajtóban, azt méregették, hogy vajon hány millimé-
terre a középtől. Vitába keveredtek, a vékonyabb testalkatú szőke
egyre dühösebben bizonygatta, hogy az ő találata a nyerő. Péter
fölállt, megismételte hangosabban: – Dásztátocsná! – A fekete ép-
pen azon igyekezett, hogy beleverje a szőke fejét az ajtóba, hátha
akkor közelebbről mérheti föl a helyzetet. Péter hangja megállí-
totta őket. Meglepve néztek vissza a fiúra, jé, ez is itt van? – Sto?!
(Mi van?) – mordult föl a fekete. Péternek ekkor már az egész
teste remegett, úgy szólt vissza: – Elég volt! Nem tudok olvasni. –
Azok ketten még mindig nem akarták fölfogni, hogy ez a nyápic
magyar különvéleményt jelentett be. A fekete lassan elengedte a
másik üstökét, Péter elé állt: – Mi a probléma? – Péter rámutatott
a tőrre. – Ez a probléma. Hagyjatok olvasni! – Ekkor a szőke is
odalépett Péterhez és belebokszolt a hasába. – Sto tü? (Mi vagy te?)
– Péter összegörnyedt egy pillanatra, azután a kiegyenesedés len-
dületével ütött. De a fekete elkapta a karját és kicsavarta, lenyomta
a földre. Dőlt belőle a vodka- és uborkaszag. – A kurva anyád,
te szaros, mi baj van? – Péter rugdalódzott, kevés eredménnyel,
a nagydarab test ránehezedett, alig kapott levegőt. A fekete ép-
pen ütni akart, amikor a szőke lefogta, legurította Péterről. – Te
hülye, ezt nem így kell elintézni! Majd a zuhanyozóban. – Péter
föltápászkodott, a tőr még mindig ott fénylett az ajtóban, komoly
kísértést érzett, hogy kihúzza, forrt benne a düh és a megalázott-
ság, de úrrá tudott lenni rajta, kiszaladt a szobából. A szőke utána
rohant, elkapta a grabancát. Gyűlölettől villogó szemmel sziszegte
Péter arcába: – Ha jelented, véresre verünk a zuhanyozóban! – Pé-
ter bénán nézett erre a tahóra, remegett a félelemtől, nem szólt.
A folyosó üres volt, a konyhából pirozski szaga terjengett, elfutott
egy csótány a lába között, esteledett. Lassan lefejtette magáról a
vastag ujjakat. – Megértetted?! – köpte oda a szőke. Péter nem
szólt, nézte a kék szemet, ennyi gyűlöletet ilyen közelről utoljára
Pacskó őrnagy szemében látott, és most megszállta ugyanaz a va-
lószínűtlen érzés, mint a hódmezővásárhelyi laktanyában, ez nem
vele történik, ő pusztán külső, viszolyogva érdeklődő szemlélő,
semmi más. Nem eshet baja. Óvatosan elhátrált az orosztól és be-
kopogott az első ajtón.
11
Sikerült elintéznie, hogy még aznap áttegyék egy másik szobába,
természetesen beszámolt az esetről a gyezsurnajának, az ügyeletes
kollégiumi felügyelőnek. A tőrt említette, a fenyegetést nem. Az
oroszokat megrovásban részesítették, Péter három napig a zuha-
nyozó közelébe se ment, a folyosón néha összefutott a fickókkal,
azok kajánul vigyorogtak rá – nu, pagagyi! – mondogatták, ami
nem sok jót jelentett. Ezen a címen futott ugyanis a tévében a leg-
népszerűbb gyerekrajzfilm-sorozat, ahol a főhőst állandóan elpá-
holták, amolyan Punch and Judy, Tom and Jerry, Péternek kétsége
sem lehetett afelől, melyik szerep vár rá.
Amikor az esetet elmondta a többi magyarnak, azok csak a
vállukat vonogatták: – Nem kell ezekkel ujjat húzni! Ők az erő-
sebbek, a végén még bedutyiznak. Hagyd az egészet a fenébe! –
Nem számíthatott hát senkire. Viszont kezdett büdösödni. Utálta
magát. Nyomorult, gyáva féreg! – gondolta, és próbált beletemet-
kezni Raszkolnyikovba. Nem sok sikerrel. A negyedik nap az-
után este elszánta magát, lesz ami lesz, ő bizony zuhanyozni fog.
Megvárta a többieket és megnyitotta a csapot. A zuhanyozót nem
fűtötték, először jól ki kellett engedni a meleg vizet, hogy a gőz
meg a pára lassan bemelegítse a komor betontermet. Csapkodott
a víz, a zuhanyrózsákat – ha voltak valaha egyáltalán – már régen
ellopták, vad sugarak zuhantak a cementpadlóra, egyetlen árva,
hatvanas égő pislákolt, bura nélkül, amúgy csupaszon. Lassan át-
láthatatlan köd telepedett a helyiségre, Péter beszappanozta magát,
élvezte a vízsugár paskolását, hajat mosott. Azután egy csapásra
csönd lett, elakadtak a zuhanyozócsövek, akárha betömték vol-
na a szájukat, és a körte is nyugovóra szenderült. Sötét lett. Ide-
ges toporgás, kiáltozás kezdődött, erős férfiszag terjengett, Péter a
szemüvege után tapogatózott, abban a hiú reményben, hogy talán
ha fölteszi, látni fog valamit, ekkor érte az első ütés. A bal vállát
találta el, nekiesett a csőnek, az fölsértette a fejét. Önkéntelenül az
ágyéka elé tette a kezét, ott kapta a következő rúgást. A cementre
gömbölyödött, a szappanhabos vízbe, prüszkölt, próbált kimászni,
bakanccsal ráléptek a hátára. A tarkójára mért ütéstől elájult.
![orosz pista](http://boldogsag.net/images/stories/orosz%20pista.jpg)
|